ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8091/21 Справа № 180/1059/21 	  	Суддя у 1-й інстанції - Тананайська Ю. А. Суддя у 2-й інстанції - Деркач  Н. М.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 жовтня 2021 року                                                                м. Дніпро
Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:         
головуючого - Деркач Н.М.
                  суддів              -     Макарова М.О., Куценко Т.Р.,
                                     при секретарі  -     Усик А.Д.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги адвоката ОСОБА_1 , який діє в інтересах  ОСОБА_2 , та Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” на рішення Марганецького міського суду  Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року у цивільній справі за позовом  ОСОБА_2 до Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” про відшкодування моральної шкоди , - 

В С Т А Н О В И В:

       У травні 2021 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до АТ "Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відшкодування моральної шкоди, завданої працівнику внаслідок ушкодження його здоров`я, посилаючись на те, що 19.10.2006 року він при виконанні трудових обов`язків, внаслідок нещасного випадку, отримав виробничу травму, про що було складено Акт про нещасний випадок, пов`язаний з виробництвом. 
       Оглядом МСЕК від 23.08.2007 року ОСОБА_2 первинно встановлено 60% втрати професійної працездатності внаслідок трудового каліцтва. Крім того, 28.03.2007 року позивач при виконанні трудових обов`язків, внаслідок нещасного випадку, отримав виробничу травму, про що було складено Акт про нещасний випадок. Висновком МСЕК від 17.11.2009 року йому встановлено 65% втрати професійної працездатності, з яких 15% первинно за виробничою травмою від 19.10.2006 року та повторно 50% за виробничою травмою від 28.03.2007 року. При переогляді, висновками МСЕК від 26.10.2011 року, 26.11.2013 року, 19.10.2015 року (встановлено третю групу інвалідності до 01.09.2017 року), 27.09.2017 року, 25.11.2019 року (встановлено третю групу інвалідності з датою переогляду 10.08.2021 року) у зв`язку з виробничою травмою, повторними висновками визначено 65% втрати професійної працездатності, з яких 15% за виробничою травмою від 19.10.2006 року та 50% за виробничою травмою від 28.03.2007 року.
               Позивач вважає, що з вини підприємства, яке не створило безпечних умов праці, він втратив своє здоров`я, внаслідок чого йому завдана моральна шкода, яка полягає в тому, що він змушений тривалий час проходити чисельні медичні огляди та обстеження, відновлювальні процедури, лікування. 
               Розмір моральної шкоди позивач оцінив у 390 000 гривень, яку просив стягнути з відповідача без утримання податків, зборів та інших платежів. 
       Рішенням  Марганецького міського суду  Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року позовну заяву задоволено частково.
       Стягнуто з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь  ОСОБА_2  моральну шкоду в розмірі 75 000  гривень з утриманням податків та зборів, згідно чинного законодавства України.
       Стягнуто з АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» на користь держави судовий збір у розмірі 908 гривень.
       В іншій частині позовних вимог відмовлено.
               Не погодившись з таким рішенням суду, позивач та відповідач, кожен окремо, звернулися до суду з апеляційними скаргами, в яких посилаються на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, тому просять скасувати рішення суду.
               Апеляційна скарга позивача мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим. Так, на думку позивача, судом неправомірно занижено розмір суми відшкодування моральної шкоди, який підлягає стягненню з відповідача на його користь.
               Апеляційна скарга відповідача мотивована тим, що підприємством відповідача виконуються вимоги ЗУ “Про охорону праці”, позивач сам прийняв рішення про роботу у шкідливих умовах праці. Вини відповідача у спричиненні позивачу моральної шкоди не встановлено. 
               Від сторін у справі надійшли відзиви на апеляційні скарги.
               Вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.
               Судом першої інстанції встановлено, що  ОСОБА_2 працював на підприємстві відповідача (а.с.61-65).
19 жовтня 2006 року о 15-30 год. з позивачем при виконанні трудових обов`язків стався нещасний випадок: при відбійці гірської маси відбійним молотком МО-5, нижче запобіжного поясу, при цьому ОСОБА_2 знаходився з лівої частини забою. В цей час, з лівої сторони стався раптовий обвал брили гірничої маси. Від обвалу брили ОСОБА_2 отримав удар по касці від чого останнього збило з ніг, а його ліву ногу було придавлено, що завдало травму лівого колінного суглобу. За даним нещасним випадком складено акт за формою Н-1 № 18/1 від 27.07.2009 року та формою Н-5 від 27.06.2009 року (а.с. 28-35).
Крім цього, 28 березня 2007 року о 21-00 годині з ОСОБА_2 при виконанні трудових обов`язків стався нещасний випадок: внаслідок обвалу гірничої маси отримав удар по касці та верхній частині спини при цьому впав та розбив верхню губу. За даним нещасним випадком складено акт за формою Н-1 № 14/3 від 17.05.2007 року та формою Н-5 від 17.05.2007 року (а.с. 36-43).
Згідно виписки з акту огляду МСЕК від 23.08.2007 року при первинному огляді позивачу встановлено 60% втрати професійної працездатності у зв`язку з виробничою травмою від 13.08.2007 року, встановлено третю групу інвалідності з датою переогляду 01.09.2008 року (а.с.11-12).
17.11.2009 року при повторному огляді, згідно довідки МСЕК позивачу встановлено всього 65% втрати професійної працездатності: з яких 15% первинно за виробничою травмою від 19.10.2006 року та повторно 50% за виробничою травмою від 28.03.2007 року (а.с.15).
26.10.2011 року при повторному огляді, згідно довідки МСЕК позивачу встановлено всього 65% втрати професійної працездатності: з яких 15% первинно за виробничою травмою від 19.10.2006 року та повторно 50% за виробничою травмою від 28.03.2007 року, встановлено третю групу інвалідності з датою переогляду 01.09.2013 року (а.с.16-17).
26.11.2013 року при повторному огляді, згідно довідки МСЕК позивачу встановлено всього 65% втрати професійної працездатності: з яких 15% первинно за виробничою травмою від 19.10.2006 року та повторно 50% за виробничою травмою від 28.03.2007 року, встановлено третю групу інвалідності з датою переогляду 01.09.2015 року (а.с.18-19).
19.10.2015 року при повторному огляді, згідно довідки МСЕК позивачу встановлено всього 65% втрати професійної працездатності: з яких 15% первинно за виробничою травмою від 19.10.2006 року та повторно 50% за виробничою травмою від 28.03.2007 року, встановлено третю групу інвалідності з датою переогляду 10.08.2017 року (а.с.20-21).
27.09.2017 року при повторному огляді, згідно довідки МСЕК позивачу встановлено всього 65% втрати професійної працездатності: з яких 15% первинно за виробничою травмою від 19.10.2006 року та повторно 50% за виробничою травмою від 28.03.2007 року, встановлено третю групу інвалідності з датою переогляду 01.09.2019 року (а.с.22-23).
25.11.2019 року при повторному огляді, згідно довідки МСЕК позивачу встановлено всього 65% втрати професійної працездатності: з яких 15% первинно за виробничою травмою від 19.10.2006 року та повторно 50% за виробничою травмою від 28.03.2007 року, встановлено третю групу інвалідності з датою переогляду 10.08.2021 року (а.с.24-25).
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 посилався на те, що відповідачем не було забезпечено йому безпечних умов праці, у зв`язку з чим він отримав травми на виробництві, внаслідок яких позивачеві встановлено втрату професійної працездатності, третю групу інвалідності, що завдало йому моральну шкоду.
Вирішуючи спір по суті, суд першої інстанції виходив з того, що відповідно до положень ст.237-1 КЗпП України відшкодування працівнику моральної шкоди у випадку, передбаченому даною статтею, покладено на власника або уповноважений ним орган, і, як встановлено судом, втрата працездатності позивача настала внаслідок виробничої травми, спричиненої негативними виробничими факторами під час виконання позивачем трудових обов`язків, і моральну шкоду йому заподіяно ушкодженням здоров`я, пов`язаним із виконанням трудових обов`язків, а роботодавець не забезпечив створення безпечних умов праці. При цьому, визначаючи розмір завданої позивачу моральної шкоди, суд врахував тяжкі зміни його життєвих зв`язків, ступінь втрати ним професійної працездатності, глибину фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого та позбавлення його можливості їх реалізації, тривалість та характер моральних переживань. 
Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно статті 3 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, а утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Відповідно до частини другої статті 153 КЗпП України забезпечення безпечних і нешкідливих умов праці покладається на власника або уповноважений ним орган.
Стаття 173 КЗпП України закріплює за потерпілим право на відшкодування шкоди, заподіяної каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я, пов`язаним з виконанням трудових обов`язків.
Частиною першої статті 237-1 КЗпП України передбачено відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику у разі порушення його законних прав, що призвело до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя.
Відповідно до статті 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у тому числі у фізичному болю та стражданнях, яких зазнала особа у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я.
У відповідності до статті 4 Закону України «Про охорону праці» державна політика в області охорони праці, базується; зокрема, на принципах пріоритету життя і здоров`я працівників, повної відповідальності роботодавця за створення належних, безпечних і здорових умов праці, соціального захисту працівників, повного відшкодування шкоди особам, які постраждали від нещасних випадків на виробництві і професійних захворювань.
У пункті 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року №4 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди роз`яснено, що відповідно до статті 237-1 КЗпП України за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин, зокрема, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах, яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач, здійснюючи свою трудову діяльність 19 жовтня 2006 року о 15-30 год., внаслідок обвалу брили гірничої маси отримав травму. Крім цього, 28 березня 2007 року о 21-00 годині з ОСОБА_2 при виконанні трудових обов`язків стався нещасний випадок- внаслідок обвалу гірничої маси він отримав удар по касці та верхній частині спини при цьому впав та розбив верхню губу. 
Внаслідок вказаних нещасних випадків на виробництві, позивач отримав захворювання, які впливають на рівень та якість його життя, вимушений регулярно відвідувати лікарів та систематично проходити стаціонарне лікування.
При цьому, колегія суддів зауважує, що нещасні випадки, які сталися з позивачем на виробництві призвели до втрати працездатності на 65% відсотків та 3 групи інвалідності, в той же час характер травми та обставини, за яких її отримано є визначальними для визначення розміру моральної шкоди, оскільки відповідний обвал гірничої породи відбувся саме на життєво важливий орган позивача голову, що відповідає за опорно-рухову діяльність людини. 
На підставі чого колегія суддів не може погодитися з доводами апеляційної скарги відповідача, що визначення судом першої інстанції моральної шкоди в розмірі є явно завищеним.
В той же час, колегія суддів зауважує і що визначення моральної шкоди в розмірі 390 000 грн., який просив стягнути позивач, не відповідає принципам співмірності та об`єктивності, зважаючи на те, що отримані на виробництві травми призвели до втрати 65% працездатності та отримання 3 групи інвалідності, що не позбавляє можливості позивача працевлаштуватися та отримувати заробіток.
Таким чином, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку в частині відшкодування позивачеві моральної шкоди, колегія суддів доходить висновку, що суд першої інстанції, враховуючи вказані норми матеріального права, встановивши фактичні обставини справи, які мають суттєве значення для її вирішення, вірно виходив із того, що позивачу була заподіяна моральна шкода, так як він переносить фізичний біль, зазнав порушення свого звичайного способу життя і вимушений витрачати свої сили на організацію свого життя, внаслідок чого переносить моральні страждання.
При цьому, при визначенні розміру компенсації позивачу моральної шкоди, спричиненої втратою здоров`я, в результаті професійних захворювань, судом врахована ступінь фізичних і моральних страждань позивача, їх тривалість і тяжкість, істотність вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, а також конкретні обставини по справі, і наслідки, що наступили.
Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим, відповідає вимогам діючого законодавства, обставинам справи та узгоджується з роз`ясненнями, наданими у постанові Пленуму Верховного Суду України в пункті 13 Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди від 31 березня 1995 року №4 з подальшими змінами та доповненнями.
У пункті 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди №4 від 31 березня 1995 року з подальшими змінами, передбачено, що розмір моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.
Розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її збагачення.
Щодо доводів АТ «Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат» про відсутність складових правопорушення, що є підставою для відшкодування моральної шкоди, зокрема вини підприємства в отриманні працівником ушкодження, колегія суддів зазначає наступне.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України від 27 січня 2004 року №2, моральна шкода потерпілого від нещасного випадку на виробництві чи професійного захворювання полягає, зокрема, у фізичному болю, фізичних та душевних стражданнях, яких він зазнає у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я. Ушкодження здоров`я, заподіяні потерпілому під час виконання трудових обов`язків, незалежно від ступеня втрати професійної працездатності спричиняють йому моральні та фізичні страждання.
Відсутність причинного зв`язку між завданою позивачу шкодою і протиправною поведінкою відповідача не може бути підставою для відмови у задоволенні позову про відшкодування моральної шкоди, завданої ушкодженням здоров`я на виробництві, оскільки до юридичного складу, який є підставою правовідносин по відшкодуванню моральної шкоди, входять моральні страждання працівника або втрата нормальних життєвих зв`язків, або необхідність для працівника додаткових зусиль для організації свого життя. При цьому, вина власника не названа серед юридичних фактів, які входять до такого юридичного складу.
Отже, закон не перешкоджає стягненню з власника моральної шкоди за відсутності його вини, якщо є юридичні факти, що складають підставу обов`язку власника відшкодувати моральну шкоду.
Щодо доводів апеляційної скарги відповідача про покладення на Фонд соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України обов`язку по відшкодуванню позивачу моральної шкоди колегія суддів зазначає наступне.
Пунктом 27 статті 77 Закону України «Про Державний бюджет України на 2006 рік» та пунктом 22 статті 71 Закону України «Про Державний бюджет України на 2007 рік було зупинено на 2006 та 2007 роки дію норм частини третьої статті 34 Закону України від 23 вересня 1999 року №1105-ХІV «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування», що передбачали право потерпілих на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України.
Законом України від 23 лютого 2007 року №717-V «Про внесення змін до Закону України «Про загальнообов`язкове державне соціальне страхування від нещасних випадків на виробництві та професійного захворювання, які спричинили втрату працездатності», що набрав чинності з 20 березня 2007 року, взагалі виключено частину третю Закону №1105-ХІV, яка передбачала право потерпілого на відшкодування моральної шкоди.
Отже, починаючи з 01 січня 2006 року застраховані громадяни, які потерпіли на виробництві від нещасного випадку або професійного захворювання, були позбавлені права на відшкодування моральної шкоди за рахунок Фонду.
Таке право на відшкодування моральної шкоди реалізується за рахунок власника або уповноваженого ним органу на підставі статті 1167 ЦК України та статті 237-1 КЗпП України.
Інші доводи не можуть бути взяті до уваги колегією суддів, оскільки вони фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою з висновками суду по їх оцінці. Проте відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.
Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду постановлено з дотриманням норм матеріального і процесуального права, тому апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.
               Керуючись ст. ст. 259, 367, 374, 375, 381-384 ЦПК України, -

П О С Т А Н О В И В:

       Апеляційні скарги адвоката Меланчука Ігоря Віталійовича, який діє в інтересах ОСОБА_2 , та Акціонерного товариства “Марганецький гірничо-збагачувальний комбінат” залишити без задоволення.
       Рішення Марганецького міського суду  Дніпропетровської області від 04 червня 2021 року залишити без змін.
       Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

       Судді:                                                                        Н.М. Деркач

                                                                                       М.О. Макаров

                                                                                       Т.Р. Куценко