Справа № 346/3085/20 
Провадження № 22-ц/4808/1450/21 
Головуючий у 1 інстанції Махно Н. В. 
Суддя-доповідач Девляшевський В.А. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 жовтня 2021 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі:
головуючого (суддя-доповідач)                Девляшевського В.А.,
суддів:                                        Бойчука І.В., Фединяка В.Д.,
секретаря                         Капущак С.В.
з участю ОСОБА_1 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_1 на рішення Коломийського міськрайонного суду, ухвалене головуючим суддею Махно Н.В. 05 липня 2021 року, повний текст якого виготовлено 15 липня 2021 року, у справі за позовом ОСОБА_1 до Торговицької сільської ради, Отинійської селищної ради про визнання недійсними державних актів на право власності на земельні ділянки,
встановив :
У серпні 2020 року ОСОБА_1 , в інтересах якої діяв адвокат Левкун Д.Д., звернулась в суд з позовом, вимоги якого уточнила під час розгляду справи, до Торговицької сільської ради про визнання недійсними державних актів на право власності на земельну ділянку.
Позов обгрунтовано тим, що згідно рішення Торговицької сільської ради від 23 лютого 1996 року їй, її матері та чоловіку надано сертифікати на право власності на землю в межах середньої земельної частки по 1,14 га землі. Рішенням сільської ради №15 від 09 квітня 2000 року всім мешканцям АДРЕСА_1 , на якій вона проживає, в с. Торговиця виділено землю в рахунок розширення особистого підсобного господарства. В її присутності були проведені обміри належних їй та її матері земельних ділянок саме в цьому урочищі, проте державних актів вони не отримували. Згідно свідоцтва про право на спадщину за законом від 01 червня 2000 року вона успадкувала за померлою матір`ю земельну ділянку (пай) у землі, яка перебуває у колективній власності спілки селян ім. Грушевського розміром 34,6 в умовних кадастрових гектарах без визначення меж цієї частки в натурі.
В січні 2001 року їй стало відомо, що дві її земельні ділянки були вилучені з урочища «За ставом» шляхом відорання 5 га землі ОСОБА_3 . Натомість жодних земельних ділянок взамін вона не отримала. Управління Держземагенства у Коломийському районі надіслало їй копії державних актів від 27 червня 2006 року серії ЯБ № 984527 на земельну ділянку площею 0,9200 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва та серії ЯБ №984526 на земельну ділянку площею 0,8063 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва. Разом з тим ці земельні ділянки знаходяться в урочищі «Гостівське», вона ними не користується та де саме вони розміщені не знає. Податок вона сплачувала саме на землю в урочищі «За ставом» площею 2,67 га. 
Посилаючись на те, що вищевказані державні акти були видані без її присутності і згоди, їх оригінали в неї відсутні, просила визнати їх недійсними.
Ухвалою Коломийського міськрайонного суду від 02 квітня 2021 року до участі в розгляді справи в якості відповідача залучено Отинійську селищну раду (а.с. 143).
Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 05 липня 2021 року в задоволенні позову відмовлено.
Не погодившись із рішенням суду, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального та порушення норм процесуального права, представник ОСОБА_1 адвокат Левкун Д.Д. подав апеляційну скаргу. Просив скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким позовні вимоги його довірительки задовольнити.
Апелянт вказує, що судом при ухваленні рішення не допитано свідків, які неодноразово викликались в судове засідання, проте жодного разу не з`явились. Враховуючи те, що на час виготовлення спірних державних актів ОСОБА_4 був головою Торговицької сільської ради, ОСОБА_5 – секретарем, ОСОБА_6 – землеупорядником, а ОСОБА_3 , який привласнив земельні ділянки позивачки, - директором сільськогосподарського підприємства «Злагода», їх свідчення могли б сприяти повному всебічному та об`єктивному розгляду справи. Суд не звернув увагу, що держані акти на земельні ділянки в урочищі «Гостівське» були видані за відсутності її згоди. Про існування правовстановлюючих документів вона дізналась із листа Управління Держземагенства у Коломийському районі від 18 листопада 2013 року, до якого були додані світлокопії державних актів, оригіналів яких у неї немає.
Правом на подання відзиву інші учасники справи не скористались.
В засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 доводи апеляційної скарги підтримала з наведених у ній мотивів.
Представники відповідачів в судове засідання не з`явились. Враховуючи їх належне повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, колегія суддів згідно статті 372 ЦПК України перешкод розглядові справи у їх відсутності не встановила.
Згідно зі статтею 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення апелянта, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність та обґрунтованість рішення в межах доводів та вимог апеляційної скарги, суд дійшов висновку, що скарга не підлягає до задоволення з таких підстав.
За змістом частин 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно та всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалюючи рішення, суд виходив з того, що позивачкою не надано належних та допустимих доказів видачі державних актів всупереч її волі. Факт отримання іншими громадянами земельних ділянок на певній території не створює для неї суб`єктивних цивільних прав. Окрім того обраний останньою спосіб захисту права не призводить до відновлення її прав.
З таким висновком колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Із матеріалів справи вбачається, що на підставі розпорядження Коломийської РДА №186 від 16 травня 2006 року ОСОБА_1 27 червня 2006 року були видані державний акт серія ЯБ №994526 на право власності на земельну ділянку площею 0,8063 га з цільовим призначенням для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 2623287:00:04:003:0104 та державний акт серія ЯБ №994527 на земельну ділянку площею 0,9200 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва кадастровий номер 26238700:04:003:0084 (а.с. 16-19).
Позов про визнання недійсним вказаних правовстановлюючих документів заявлений з тих підстав, що такі видані поза волею ОСОБА_1 , яка вважає, що має право на земельні ділянки в урочищі «За ставом».
Встановлено, що остання з цих мотивів вже зверталась у 2008 році до суду з позовом до Торговицької сільської ради, сільськогосподарського підприємства «Злагода» про усунення порушень права власності на землю, виділення земельних паїв в натурі з земель урочища «За ставом», визнання права власності на ці земельні ділянки та забезпечення майном майнових прав. Рішенням Коломийського міськрайонного суду від 21 вересня 2009 року, залишеним без змін ухвалою апеляційного суду Івано-Франківської області від 17 листопада 2009 року відмовлено в задоволенні позову. Ухвалою Верховного суду від 20 січня 2010 року ОСОБА_1 відмовлено у відкритті касаційного провадження (а.с. 46-48).
Частиною четвертою статті 82 ЦПК України передбачено, що обставини, встановлені судовим рішенням у цивільній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини.
При розгляді цієї справи встановлено, що згідно з Рішенням УІІ сесії другого демократичного скликання Торговицької сільської ради народних депутатів від 23 лютого 1996 року, яке було видане на виконання Указу Президента України від 10 листопада 1994 року №606/904 «Про невідкладні заходи до прискорення земельної реформи у сфері с/г виробництва», позивачці, її матері та чоловіку разом з іншими громадянами села було прийнято рішення надати сертифікати на право власності на землю в межах середньої земельної частки. 1 лютого 2000 року позивачка та члени її родини звернулись до голови спілки селян з заявами про виділення їм земельних ділянок і приєднання до земельної ділянки без вказування до якої саме земельної ділянки слід приєднати земельний пай, що виділяється. Згідно рішення №15 від 9 квітня 2000 року 10 сесії Торговицької сільської ради затверджено схему розподілу земель по Торговицькій сільській раді, згідно якого жителям села виділено 20 га в урочищі «За ставом», а на підставі рішення сесії №16 від 9 квітня 2000 року виділено громадянам землю в рахунок розширення особистого підсобного господарства. Виділяючи паї в натурі за ОСОБА_7 одну ділянку було залишено в урочищі «За ставом», решту паїв було виділено в урочищі «Гостівське», оскільки позивачка не з`явилась для отримання паїв в натурі в урочищі «Культурне», яке є ближчим до її помешкання, про що складено відповідний акт №2 від 12 березня 2002 року. Після цього позивачці було виготовлено Державні акти серії ЯБ №№984526 на земельну ділянку розміром 0,8063 га та ЯБ №98452 на земельну ділянку розміром 0,9200 га від 27 червня 2006 року. Судом встановлено, що позивачка не оскаржувала видачу їй Державних актів на виділені їй земельні ділянки в урочищі «Гостівське». З часу виділення позивачці земельних паїв до січня 2008 року (дата подачі позовної заяви), вона користувалась даними паями.
Частина перша статті 15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Положення цієї статті базуються на нормах Конституції України, які закріплюють обов`язок держави забезпечувати захист прав усіх суб`єктів права власності і господарювання (стаття 13), захист прав і свобод людини і громадянина судом (стаття 55).
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою цієї статті визначено перелік основних способів захисту цивільних прав і інтересів, серед яких припинення правовідношення та визнання незаконними рішення, дій чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб.
Згідно зі статтею 155 ЗК України у разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним.
Відповідно до частини першої статті 21 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданої органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном.
Згідно з частини першої статті 393 ЦК України правовий акт органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування, який не відповідає законові і порушує права власника, за позовом власника майна визнається судом незаконним та скасовується.
Отже, недійсним у судовому порядку може бути визнано акт (рішення) органу державної влади, органу місцевого самоврядування, їх посадових осіб, якщо він не відповідає вимогам законодавства та (або) визначеній законом компетенції органу, який видав акт (рішення), але при цьому обов`язковою умовою для визнання акту недійсним є порушення в зв`язку з його прийняттям прав та охоронюваних законом інтересів позивача.
Статтями 116, 118 ЗК України визначено підстави й порядок набуття громадянами і юридичними особами права власності та права користування земельними ділянками із земель державної або комунальної власності.
Відповідно до статей 12, 81 ЦПК України, кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог та заперечень, крім випадків, встановлених статтею 82 ЦПК України.
Саме по собі посилання на порушення Торговицькою сільською радою прав позивачки не свідчить про порушення статей 116, 118 ЗК України, якими була визначена процедура приватизації земельних ділянок, при видачі їй державного акту на право власності на земельні ділянки. Жодних доказів того, що правовстановлюючі документи видані всупереч її волі, позивачкою не надано. Більше того, встановлено, що ОСОБА_1 спірними земельними ділянками користувалась. Вказаний спосіб захисту права не призводить до відновлення її прав, про що вірно зазначив суд першої інстанції.
Крім того, статтею 152 ЗК України визначено порядок добровільної відмови від права власності або права постійного користування земельною ділянкою власника землі на користь держави або територіальної громади за його заявою до відповідного органу.
А отже, суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про недоведеність підстав для задоволення позову. Позовні вимоги були належним чином досліджені судом першої інстанції, за результатом чого їм була надана відповідна правова оцінка, яку колегія суддів апеляційного суду вважає вірною та обґрунтованою. 
За встановлених обставин посилання апелянта на те, що судом не здійснено допит свідків, які не з`явились в судове засідання, як на підставу для скасування рішення, колегія відхиляє. За відсутності підтвердження позовних вимог будь-якими письмовими доказами, їх показання не є належними і допустимими доказами щодо відповідних обставин.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав вважати, що висновки суду не відповідають обставинам справи, а рішення ухвалено з порушенням норм матеріального і процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, та фактично зводяться до переоцінки доказів, яким судом дана належна правова оцінка.
За змістом статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на викладене апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Керуючись статтями 374, 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2  в інтересах  ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Коломийського міськрайонного суду від 05 липня 2021 року - без змін.
Постанова набирає законної сили з дня прийняття, однак може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту постанови.

Головуючий                                                                В.А. Девляшевський
Судді:                                                                        І.В. Бойчук
                                                                        В.Д. Фединяк

       Повний текст постанови виготовлено 08 жовтня 2021 року