ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 грудня 2021 року           справа №200/11234/20-а 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі суддів: Гайдара А.В.,   Гаврищук Т.Г., Компанієць І.Д., за участю секретаря судового засідання – Харечко О.П., позивача – ОСОБА_1 , представника позивача - Мироненко О.В., представника відповідача - Востренкової Н.Ю. , розглянувши у  відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року у справі № 200/11234/20-а (головуючий суддя І інстанції – Циганенко А.І.), складене у повному обсязі 04 червня 2021 року у м. Слов`янську Донецької області за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення коштів, -

                                                        ВСТАНОВИВ:

27 листопада 2020 року шляхом надіслання поштою позивач, ОСОБА_1 , звернувся до суду з адміністративним позовом до відповідача, Військової частини НОМЕР_1 , у якому з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, просив:
- визнати протиправним та скасувати пункт 43 наказу від 18 квітня 2020 року №155 про виключення ОСОБА_1 з списків особового складу військової частини;
- стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 суму компенсації втрати частини доходів у зв`язку з порушенням термінів їх сплати за 241 день.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року (з урахуванням ухвали про виправлення описки від 10 червня 2021 року) позовні вимоги задоволено. Визнано протиправним та скасовано пункт 43 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №155 від 18 квітня 2020 року. Стягнуто з  Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  в сумі 94129,26 грн.
Не погодившись з вищевказаним судовим рішенням, Військова частина НОМЕР_1 подала апеляційну скаргу, просила суд скасувати удове рішення та відмовити у задоволені позовних вимог у повному обсязі
В обґрунтування апеляційної скарги зазначено, що у разі звільнення військовослужбовця з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту видання наказу про звільнення та здача посади військовослужбовцем повинні бути здійснені не пізніше дня закінчення строку контракту.
Вважає, що позивача звільнено у запас після виплати всього грошового забезпечення, а виплати які надходили на картковий рахунок позивача не входять до складу грошового забезпечення, відтак, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні   є незаконним.
Представник відповідача в судовому засіданні підтримала доводи апеляційної скарги наполягала на її задоволенні.
Позивач та його представник в судовому засіданні заперечували проти апеляційної скарги, вказали на правомірність рішення суду першої інстанції.
Суд апеляційної інстанції, заслухав доповідь судді-доповідача, пояснення позивача та представників сторін, перевірив матеріали справи і обговорив доводи апеляційної скарги, перевірив юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідив правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне змінити рішення суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Судом першої та апеляційної інстанції встановлено, що 27 лютого 2017 року між ОСОБА_1 та т.в.о. командира військової частини польова пошта НОМЕР_2 укладений контракт про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України на посадах осіб сержантського складу строком на три роки (том 1, а.с. 86-89).
31 березня 2017 року наказом командира військової частини польова пошта НОМЕР_3 №85 ОСОБА_1 зарахований до списків особового складу частини (том 1, а.с. 60).
24 лютого 2020 року наказом командира 56 окремої мотопіхотної бригади оперативного командування « ІНФОРМАЦІЯ_1 » №30-РС ОСОБА_1 звільнено з військової служби у запас у зв`язку із закінченням строку контракту, відповідно до підпункту «а» частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» (том 1, а.с. 63).
05 березня 2020 року ОСОБА_1 поданий рапорт по здачу справ та посади згідно з наказом РС №30 від 24 лютого 2020 року (том 1, а.с. 215).
07 березня 2020 року наказом №113 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 з 27 лютого 2020 року знятий з усіх видів забезпечення, без виключення зі списків особового складу частини, до проведення необхідних розрахунків (том 1, а.с. 120).
07 березня 2020 року військовою частиною НОМЕР_1 виданий припис №57, яким ОСОБА_1 запропоновано 17 березня 2020 року вибути в розпорядження Маріупольського ОМВК Донецької області для зарахування на військовий облік, строк прибуття 19 березня 2020 року (том 1, а.с. 21).
20 березня 2020 року наказом №126 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 внесені зміни до наказу №113 (по стройовій частині) від 07 березня 2020 року, яким ОСОБА_1 з 27 лютого 2020 року знятий з усіх видів забезпечення, без виключення зі списків особового складу частини до проведення необхідних розрахунків (том 1, а.с. 119).
25 березня 2020 року наказом №131 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 внесені зміни до наказу №113 (по стройовій частині) від 07 березня 2020 року, яким ОСОБА_1 з 27 лютого 2020 року знятий з усіх видів забезпечення, без виключення зі списків особового складу частини до проведення необхідних розрахунків (том 1, а.с. 171).
18 квітня 2020 року військовою частиною НОМЕР_1 виданий припис №87, яким ОСОБА_1 запропоновано 18 квітня 2020 року вибути в розпорядження Маріупольського ОМВК Донецької області для зарахування на військовий облік, строк прибуття 20 квітня 2020 року (том 1, а.с. 116).
18 квітня 2020 року наказом №155 (по стройовій частині) командира військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1  з 17 квітня 2020 року виключено зі списків особового складу частини (том 1, а.с. 117).
27 листопада 2020 року Акціонерним товариством Комерційний банк «Приватбанк» видана довідка по рух коштів по рахунку ОСОБА_1 , згідно якої  19 червня 2020 року на рахунок зараховані кошти в сумі 2966,39 гривень заробітна плата військова частина НОМЕР_1 , 24 листопада 2020 року на рахунок зараховані грошові кошти в сумі 1568,97 гривень заробітна плата військова частина НОМЕР_1 (том 1, а.с. 34-35). 
01 лютого 2021 року військовою частиною НОМЕР_1 видана довідка №46 згідно з якою ОСОБА_1 в травні 2020 року нараховані до виплати грошові кошті в сумі 2966,39 гривень, в жовтні 2020 року нараховані до виплати грошові кошти в сумі 1568,97 гривень (том 1, а.с. 218).
01 лютого 2021 року військовою частиною НОМЕР_1 (вихідний №0989/10/49) видана довідка про виплату грошового забезпечення, згідно з якою ОСОБА_1 фактичні виплати за лютий 2020 року здійснені 19 червня 2020 року та 24 листопада 2020 року (том 1, а.с. 226-228).
25 травня 2021 року військовою частиною НОМЕР_1 (вихідний №0989/10/458) видана довідка, згідно з якою середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2 повних місяці перед зняттям з усіх видів забезпечення складає 631,74 гривень (том 2, а.с. 107).
Спірним питанням даної справи є правомірність заявлених вимог позивача.
Суд апеляційної інстанції частково погоджується з таким висновком суду першої інстанції та зазначає наступне.
Статтею 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25 березня 1992 року №2232-XI (далі - Закон №2232-XI) здійснює правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.
Згідно з частиною другої статті 24 Закону № 2232-XI закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 2232-XI звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється: а) у запас, якщо військовослужбовці не досягли граничного віку перебування в запасі і за станом здоров`я придатні до військової служби; б) у відставку, якщо військовослужбовці досягли граничного віку перебування в запасі або визнані військово-лікарськими комісіями непридатними за станом здоров`я до військової служби з виключенням з військового обліку.
Згідно з підпунктом «а» пункту 1 частини 5 статті 26 Закону № 2232-XI контракт припиняється (розривається), а військовослужбовці, які проходять військову службу за контрактом, звільняються з військової служби на підставах у мирний час у зв`язку із закінченням строку контракту.
Відповідно до частини 7  статті 26 Закону № 2232-XI  звільнення військовослужбовців з військової служби здійснюється в порядку, передбаченому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
«Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних силах України», затверджене  Указом Президента України 10 грудня 2008 року №1153/2008, (далі – Положення №1153/2008) визначає порядок проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та регулює питання, пов`язані з проходженням такої служби під час виконання громадянами військового обов`язку в запасі. Це Положення застосовується також до відносин, що виникають у зв`язку з проходженням у Збройних Силах України кадрової військової служби особами офіцерського складу до їх переходу в установленому порядку на військову службу за контрактом або звільнення з військової служби.
Пунктом 236 Положення №1153/2008 встановлено, що з військовослужбовцями, які проходять військову службу за контрактом, перед їх звільненням проводиться бесіда з питань звільнення. Форма, порядок оформлення та зберігання документа, в якому відображається зміст проведення бесіди, визначаються Міністерством оборони України.
У разі звільнення військовослужбовця з військової служби у зв`язку із закінченням строку контракту видання наказу про звільнення та здача посади військовослужбовцем повинні бути здійснені не пізніше дня закінчення строку контракту, якщо інше не передбачено законодавством (пункт 237 Положення №1153/2008).
Відповідно до пункту 242 Положення №1153/2008 […] після видання наказу командира (начальника) військової частини про звільнення військовослужбовець повинен здати в установлені строки посаду та підлягає розрахунку, виключенню зі списків особового складу військової частини і направленню на військовий облік до районного (міського) військового комісаріату за вибраним місцем проживання. […] Особа, звільнена з військової служби, на день виключення зі списків особового складу військової частини має бути повністю забезпечена грошовим, продовольчим і речовим забезпеченням. Військовослужбовець до проведення з ним усіх необхідних розрахунків не виключається без його згоди зі списків особового складу військової частини.
З вищевикладених норм вбачається, що виключення зі списків особового складу військовослужбовця, звільненого з військової служби, можливе за умови здачі посади та проведення з ним усіх необхідних розрахунків по грошовому, продовольчому та речовому забезпеченню. При цьому, виключення військовослужбовця зі списків особового складу до проведення усіх необхідних розрахунків дозволяється лише зі згоди такого військовослужбовця.
Судами першої та апеляційної інстанції встановлено, а також не заперечується відповідачем, що у межах спірних правовідносин позивач здав посаду (том 1, а.с. 215), але не надав згоду на виключення його зі списків особового складу військової частини, оскільки з ним не були проведені належні розрахунки (том 1, а.с. 228-228). 
На підставі наведеного, суд апеляційної інстанції погоджує висновок суду першої інстанції, що пункт 43 наказу командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №155 від 18 квітня 2020 року не відповідає пункту 242 Положення №1153/2008, а тому є протиправним та підлягає скасуванню, оскільки станом на 17 квітня 2020 року з позивачем не було проведено всіх необхідних розрахунків.          Доводи апеляційної скарги в цій частині є незмістовними. 
Щодо стягнення середнього заробітку за час затримки при звільненні, суд зазначає наступне.
За приписами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану нею суму.
Частиною першою статті 117 КЗпП України визначено, що у разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені у статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
З аналізу зазначених законодавчих норм убачається, що умовами застосування частини першої статті 117 КЗпП України є невиплата належних звільненому працівникові сум у відповідні строки, вина власника або уповноваженого ним органу у невиплаті зазначених сум та відсутність спору про розмір таких сум. При дотриманні наведених умов підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку.
При цьому, виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).
Згідно з частиною другою статті 117 КЗпП України при наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Статтею 116 КЗпП України на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. Невиконання цього обов`язку спричиняє наслідки, передбачені статтею 117 КЗпП України, якою передбачено, що в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
Цими нормами на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.
Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
З метою захисту інтересів постраждалої сторони законодавець може встановлювати правила, спрямовані на те, щоб така сторона не була позбавлена компенсації своїх майнових втрат. Такі правила мають на меті компенсацію постраждалій стороні за рахунок правопорушника у певному заздалегідь визначеному розмірі (встановленому законом або договором) майнових втрат у спрощеному порівняно зі стягненням збитків порядку. Така спрощеність полягає в тому, що кредитор (постраждала сторона) не повинен доводити розмір його втрат, на відміну від доведення розміру збитків.
Звертаючись з вимогою про стягнення відшкодування, визначеного виходячи з середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, позивач не повинен доводити розмір майнових втрат, яких він зазнав. Тому оцінка таких втрат працівника, пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні, не має на меті встановлення точного їх розміру. Суд має орієнтовно оцінити розмір майнових втрат, яких, як можна було б розумно передбачити, міг зазнати позивач.
За змістом частини першої статті 117 КЗпП України обов`язок роботодавця перед колишнім працівником щодо своєчасного розрахунку при звільненні припиняється проведенням фактичного розрахунку, тобто, реальним виконанням цього обов`язку.  І саме з цією обставиною пов`язаний період, протягом до якого до роботодавця є можливим застосування відповідальності.
Частина перша статті 117 КЗпП України переважно стосується випадків, коли роботодавець за відсутності спору свідомо та умисно не проводить остаточний розрахунок з колишнім працівником.
Частина друга статті 117 КЗпП України стосується тих випадків, коли наявний спір між роботодавцем та колишнім працівником про належні до виплати суми та фактично охоплює два випадки вирішення такого спору.
Так, якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України). Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.
Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Оскільки ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, то відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, враховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні. Відповідні висновки викладені Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц.
Аналогічна позиція викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.02.2020 у справі № 821/1083/17.
Ураховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати зазначеної вище компенсації на підставі статті 117 КЗпП України.
Судами встановлено, що на день виключення позивача зі списків особового складу військової частини останній не був повністю забезпечений грошовим забезпеченням (том 1, а.с. 218), середньоденне грошове забезпечення ОСОБА_1 за 2 повних місяці перед зняттям з усіх видів забезпечення складало 631,74 гривень (том 2, а.с. 107), остаточний розрахунок з позивачем проведений 24 листопада 2020 року (том 1, а.с. 34-35).
Згідно з частиною 4 статті 10 Закону №2011-ХІІ для військовослужбовців, крім військовослужбовців строкової військової служби, встановлюється п`ятиденний робочий тиждень з двома вихідними днями.
Таким чином, час затримки розрахунку з позивачем складає 149 днів: квітень 2020 року – 9; травень 2020 року – 18; червень 2020 року – 20; липень 2020 року – 23; серпень 2020 року – 20; вересень 2020 року – 22; жовтень 2020 року – 21; листопад 2020 року – 16.
Як вбачається з матеріалів справи, у лютому 2020 року при звільненні позивачу виплачено 18 163,50 грн. (а.с. 22 т. 1), у листопаді здійснено доплату у розмірі 1 568, 97  грн. (а.с. 34 т. 1) 
Сума, яка на час звільнення підлягала виплаті позивачу, складає 19732,47 грн. (18 163,50  + 1 568, 97).
Отже, якщо 100 % належного позивачу при звільненні грошового забезпечення становить 19 732,47 грн., сума не сплачених платежів становить 7,95 %.
Середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку (період 18 квітня – 24 листопада 2020 року) становить 149*631,74=94129,26 гривень.
Відтак на користь позивача підлягає стягненню середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі  7 483,28 грн. (94129,26 грн. х 7,95%).
Відповідно до положень ч.1 ст. 317 Кодексу адміністративного судочинства України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового судового рішення у відповідній частині або зміни рішення є  неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального та процесуального права
Враховуючи вищевикладене, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне рішення суду першої інстанції - змінити.  
Згідно п.41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі "Серявін та інші проти України" від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
В іншій частині рішення суду першої інстанції не оскаржувалось.
Керуючись статтями 195, 250, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-
                                                   
                                                  ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року у справі № 200/11234/20-а – змінити.
Абзац третій рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року у справі № 200/11234/20-а викласти в наступній редакції:
«Стягнути з  Військової частини НОМЕР_1 (місцезнаходження: АДРЕСА_1 ; код ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні  в сумі 7 483 (сім тисяч чотириста вісімдесят три) гривні 28 копійок.».
В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27 травня 2021 року у справі № 200/11234/20-а – залишити без змін.
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено в судовому засіданні 13 грудня 2021 року.
Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку встановленому ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання  повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 15 грудня 2021 року.
      
 Судді                                                                                        А.В. Гайдар
                                                                                                               Т.Г. Гаврищук
                                                                                                      І.Д.Компанієць