ЧЕРНІВЕЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 

       30 листопада 2021 року                                                        м. Чернівці
                Справа № 713/2063/20
                                                                Провадження №22-ц/822/977/21                                                 
Чернівецький апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Литвинюк І.М.,
суддів: Височанської Н.К., Владичана А.І.
секретар – Скрипка С.В.,
учасники справи:
позивач – Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк»,
відповідачі – ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» на рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 серпня 2021 року, головуючий у І-й інстанції – Осокін А.Л., 

ВСТАНОВИВ:
У жовтні 2020 року АТ КБ «Приватбанк» звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 про стягнення заборгованості.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що 06 липня 2007 року між позивачем (на той час ПАТ КБ ПриватБанк, у подальшому - АТ КБ ПриватБанк) та відповідачем ОСОБА_1 укладено кредитний договір №CVVWGA00000048, відповідно до якого позивач надав відповідачу ОСОБА_1 кредит у розмірі 23 125 дол. США, а відповідач ОСОБА_1 зобов`язувалась погашати щомісячно борг зі сплатою відсотків з кінцевим строком погашення боргу 05 липня 2017 року.
Посилався на те, що10 серпня 2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 було укладено додаткову угоду до вказаного кредитного договору, відповідно до умов якої сума боргу, яка виникла з моменту надання позивачем кредиту та до підписання додаткової угоди зменшилась на 3 501,11 дол. США, тобто на суму пені. Крім того, у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 сплачує позивачу відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом.
В забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором між позивачем та відповідачем ОСОБА_2 укладено договір поруки.

Відповідач ОСОБА_1 свої обов`язки за вказаним кредитним договором не виконала, внаслідок чого у неї перед позивачем виникла заборгованість за вказаним кредитним договором в сумі 116 109,69 дол. США, з яких 17 938,70 дол. США – заборгованість за тілом кредиту, 20 440,47 дол. США – борг за відсотками за користування кредитом, 394,40 дол. США – борг по комісії за користування кредитом, та 77 336,12 дол. США – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.
Зазначала, що на виконання п. 5 Договору поруки позивачем на адресу відповідачів було направлено письмову вимогу з повідомленням про невиконання зобов`язань за кредитним договором від 06 липня 2007 року №CVVWGA00000048. Але відповідач ОСОБА_2 протягом 5-ти календарних днів з отримання вимоги, як передбачено п. 6 Договору поруки, не виконав зобов`язання щодо погашення заборгованості відповідача ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором.
Просило стягнути солідарно з відповідачів заборгованість за тілом кредиту в сумі 17 938,70 дол. США та судові витрати.
Рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 серпня 2021 року у задоволенні позову АТ КБ «Приватбанк» відмовлено. 
На рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 серпня 2021 року АТ КБ «Приватбанк» подало апеляційну скаргу, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити. 
Посилається на те, що рішення суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим, оскільки постановлено з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права, висновки суду не відповідають обставинам справи. 
Зазначає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про пропуск банком строку позовної давності, оскільки умовами укладеної додаткової угоди від 10 серпня 2012 року до кредитного договору між позивачем та відповідачем, строк позовної давності визначено у 50 років. Крім того, дійшов невірного висновку про те, що на момент звернення з даним позовом договір поруки є припиненим, оскільки не врахував, що обсяг відповідальності поручителя не збільшився, а навпаки зменшився. 
Судом безпідставно відмовлено у стягненні тіла кредиту, що виявився непогашеним після проведеного звернення стягнення на іпотечне майно. 
На апеляційну скаргу відзив не надходив. 
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення представників сторін, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення в межах позовної заяви, доводів апеляційних скарг та відзиву, судова колегія вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного. 
Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що право позивача на повернення тіла кредиту, відсотків та пені, нарахованих до моменту звернення позивача до суду у 2012 році, розмір яких визначено рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області, частково зміненим та частково скасованим рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13 червня 2013року, порушено.
Позивач, звернувшись у 2012 році до суду з позовом до відповідача ОСОБА_1 про звернення стягнення на предмет іпотеки з метою повного погашення заборгованості за кредитом, самостійно обрав спосіб захисту своїх прав та змінив строк виконання основного зобов`язання.
Однак з позовом про стягнення заборгованості банк звернувся до суду лише 30 жовтня 2020 року, тобто з пропуском позовної давності, що є самостійною підставою для відмови у позові.
Відповідно до частини першої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції у повному обсязі не відповідає.
Відповідно до статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Матеріалами справи та судом першої інстанції встановлено, що 06 липня 2007 року між позивачем ПАТ КБ «ПриватБанк» (в подальшому назва змінена на АТ КБ ПриватБанк) та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № CVVWGA00000048, відповідно до якого відповідач отримала кредит у розмірі 23 125,00 доларів США зі сплатою 9,36% річних на суму залишку заборгованості за кредитом з кінцевим терміном повернення 05 липня 2017 року.
Відповідно до п.7.3. вказаного кредитного договору виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором забезпечено іпотекою житлового будинку по АДРЕСА_1 . 
З додатку №1 до кредитного договору вбачається, що ОСОБА_1 повинна погашати борг по кредиту щомісячними платежами по 266,69 дол. США щомісяця.
В забезпечення виконання зобов`язань відповідачем ОСОБА_1 за кредитним договором №CVVWGA00000048 від 06 липня 2007 року між банком та ОСОБА_2 укладено договір поруки №CVVWGA00000048. 
Відповідно до п. 5 договору поруки у випадку невиконання боржником зобов`язання, кредитор направляє на адресу поручителя письмову вимогу із зазначенням невиконаного зобов`язання. Згідно з п. 6 договору поруки Поручитель зобов`язаний виконати зобов`язання, визначені у письмовій вимозі кредитора протягом 5 днів з моменту отримання вимоги.
Згідно з п. 12 договору поруки порука припиняється після закінчення 5 років з дня настання терміну повернення кредиту.
У зв`язку з невиконанням ОСОБА_1 своїх зобов`язань за вказаним кредитним договором позивач звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 , третя особа – ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки.
Заочним рішенням Вижницького районного суду Чернівецької області від 29 березня 2012 року у справі за позовом ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки, позов задоволено частково, у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 липня 2007 року в сумі 25 760,10 доларів США, що за курсом 7,97 грн, відповідно до службового розпорядження НБУ від 18 жовтня 2011 року складає 205 307,96 грн, звернуто стягнення на спірний житловий будинок шляхом проведення прилюдних торгів з початковою ціною 161 600 грн.
Рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13 червня 2012 року апеляційну скаргу ПАТ КБ «Приватбанк» задоволено частково, заочне рішення Вижницького районного суду від 29 березня 2012 року змінено в частині способу звернення стягнення на предмет іпотеки та скасовано в частині відмови у позові про виселення.
За наслідками розгляду позовної заяви ПАТ КБ «ПриватБанк» до ОСОБА_1 , третя особа - ОСОБА_2 , про звернення стягнення на предмет іпотеки ухвалено рішення, відповідно до якого у рахунок погашення заборгованості за кредитним договором від 06 липня 2007 року звернуто стягнення на предмет іпотеки; надано дозвіл ПАТ КБ «ПриватБанк» від свого імені продати предмет іпотеки; виселено ОСОБА_1 з предмету іпотеки - житлового буднику по АДРЕСА_1 .
Згідно з рішенням Апеляційного суду Чернівецької області від 13 червня 2012 року ПАТ КБ «Приватбанк», звертаючись до суду з позовом, свої вимоги обґрунтовував тим, що позичальник отримав кредит у сумі 23 125 доларів США зі сплатою 9,36% річних за користування кредитом на суму залишку заборгованості з кінцевим терміном повернення кредиту 05 липня 2017 року та у зв`язку з неналежним виконанням умов кредитного договору у позичальника станом на 18 жовтня 2011 року виникла заборгованість у розмірі 25 760,10 дол. США.
10 серпня 2012 року між позивачем та відповідачем ОСОБА_1 укладено додаткову угоду до кредитного договору №CVVWGA00000048 від 06 липня 2007 року, відповідно до умов якої сума боргу, яка виникла з моменту надання позивачем кредиту та до підписання додаткової угоди зменшилась на 3 501,11 дол. США, тобто на суму пені. Крім того, у випадку порушення зобов`язань за кредитним договором відповідач ОСОБА_1 сплачує позивачу відсотки за користування кредитом у подвійному розмірі на місяць, нараховані від суми непогашеної в строк заборгованості за кредитом. Визначено строк позовної давності у 50 років, та збільшено розмір щомісячних платежів до 534,33 дол. США. (а.с.30-31).
З наданого АТ КБ «Приватбанк» розрахунку заборгованості до кредитного договору №CVVWGA00000048 від 06 липня 2007 року вбачається, що ОСОБА_1 належним чином умов договору про повернення кредиту частинами не виконує, тому станом 14 липня 2020 року розмір заборгованості становить 116 109,69 дол. США, з яких 17 938,70 дол. США – заборгованість за тілом кредиту, 20 440,47 дол. США – борг за відсотками за користування кредитом, 394,40 дол. США – борг по комісії за користування кредитом, та 77 336,12 дол. США – пеня за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно з частиною другою статті 1050 ЦК України, якщо договором встановлений обов`язок позичальника повернути позику частинами (з розстроченням), то в разі прострочення повернення чергової частини позикодавець має право вимагати дострокового повернення частини позики, що залишилася, та сплати процентів, належних йому.
Статтею 546 ЦК України встановлено, що виконання зобов`язання може забезпечуватися, зокрема, порукою.
За договором поруки поручитель поручається перед кредитором боржника за виконання ним свого обов`язку.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог ЦК України, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться (стаття 526 цього Кодексу).
Поручитель відповідає перед кредитором за порушення зобов`язання боржником (частина перша статті 553 ЦК України).
У разі порушення боржником зобов`язання, забезпеченого порукою, боржник і поручитель відповідають перед кредитором як солідарні боржники, якщо договором поруки не встановлено додаткову (субсидіарну) відповідальність поручителя.
Поручитель відповідає перед кредитором у тому ж обсязі, що й боржник, включаючи сплату основного боргу, процентів, неустойки, відшкодування збитків, якщо інше не встановлено договором поруки (частини перша, друга статті 554 ЦК України).
Припинення поруки пов`язане, зокрема, із закінченням строку її чинності.
За змістом частини четвертої статті 559 ЦК України порука припиняється після закінчення строку, встановленого в договорі поруки. У разі, якщо такий строк не встановлено, порука припиняється, якщо кредитор протягом шести місяців від дня настання строку виконання основного зобов`язання не пред`явить вимоги до поручителя.
Тому і право кредитора, і обов`язок поручителя після його закінчення припиняються, а це означає, що жодних дій щодо реалізації цього права, у тому числі застосування примусових заходів захисту в судовому порядку, кредитор вчиняти не може.
Відповідний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року справа № 604/156/14-ц, провадження № 14-644цс18.
З огляду на положення другого речення частини четвертої статті 559 ЦК України можна зробити висновок про те, що вимогу до поручителя про виконання ним солідарного з боржником зобов`язання за договором повинно бути пред`явлено в судовому порядку в межах строку дії поруки, тобто протягом п`яти років, як визначено умовами договору поруки.
Отже, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що станом не день звернення до суду з даним позовом договір поруки припинився.
Однак, відповідно до частини першої статті 7 Закону України «Про іпотеку» за рахунок предмета іпотеки іпотекодержатель має право задовольнити свою вимогу за основним зобов`язанням у повному обсязі або в частині, встановленій іпотечним договором, що визначена на час виконання цієї вимоги, включаючи сплату процентів, неустойки, основної суми боргу та будь-якого збільшення цієї суми, яке було прямо передбачене умовами договору, що обумовлює основне зобов`язання.
Згідно зі статтею 33 Закону України «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Відповідно до статті 599 ЦК України зобов`язання припиняється виконанням, проведеним належним чином.
Належним виконанням зобов`язання є виконання, прийняте кредитором, у результаті якого припиняються права та обов`язки сторін зобов`язання.
Звернення стягнення на предмет іпотеки повинно задовольнити вимоги кредитора за основним зобов`язанням і тільки у такому випадку ця обставина може бути підставою для припинення зобов`язання, що вважається виконаним згідно зі статтею 599 ЦК України.
Здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту.
Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному.
Наявність невиконаного судового рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки не позбавляє кредитора права задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом стягнення з боржника заборгованості за кредитним договором, оскільки застосування кредитором іншого законного засобу для захисту свого порушеного та не поновленого боржником належним чином права не є подвійним стягненням заборгованості.
Зазначений правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 921/107/15-г/16 (провадження № 12-117гс18).
Аналогічний висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 04 липня 2018 року у справі № 310/11534/13-ц (провадження № 14-154цс18), у якій зазначено, що здійснення особою права на захист не може ставитися в залежність від застосування нею інших способів правового захисту. Забезпечувальне зобов`язання має додатковий (акцесорний) характер, а не альтернативний основному. Велика Палата Верховного Суду вважає, що в разі задоволення не в повному обсязі вимог кредитора за рахунок забезпечувального обтяження основне зобов`язання сторін не припиняється, однак змінюється щодо предмета та строків виконання, встановлених кредитором, при зверненні до суду, що надає кредитору право вимоги до боржника, у тому числі й шляхом стягнення решти заборгованості за основним зобов`язанням (тілом кредиту) в повному обсязі та процентів і неустойки згідно з договором, нарахованих на час звернення до суду з вимогою про дострокове виконання кредитного договору, на погашення яких виявилася недостатньою сума коштів, отримана від реалізації заставленого майна під час виконання судового рішення.
Отже, суд першої інстанції, ухвалюючи судове рішення у справі, неправильно застосував вказані норми матеріального права, помилково вважаючи, що позивачем пропущено строк позовної давності про стягнення заборгованості з ОСОБА_1 , оскільки умовами додаткової угоди до кредитного договору визначено строк позовної давності 50 років, тобто позивач звернувся до суду межах строку позовної давності встановленої між позивачем та ОСОБА_1 .
Відповідно до частини 1 статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Позивач у позові просив стягнути лише тіло кредиту у розмірі 17 938,70 дол. США.
Виходячи з викладеного, з ОСОБА_1 слід стягнути на користь АТ КБ «Приватбанк» тіло кредиту у розмірі 17 938,70 дол. США.
Отже, рішення суду першої інстанції слід скасувати із задоволенням позовних вимог в частині про стягнення заборгованості за тілом кредиту до ОСОБА_1 . 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
З платіжних доручень від 10 серпня 2020 року та від 02 вересня 2021 року вбачається, що АТ КБ «Приватбанк» за подачу позовної заяви сплатило судовий збір у розмірі 7286.70 грн та за подачу апеляційної скарги - 10 930,05 грн відповідно, а всього 18 216,75 грн.
Отже, з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «Приватбанк» слід стягнути 18 216,75 грн в рахунок відшкодування судових витрат, понесених на оплату судового збору за подання до суду позовної заяви та апеляційної скарги.
Керуючись статтями 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» задовольнити частково. 
Рішення Вижницького районного суду Чернівецької області від 04 серпня 2021 року суду в частині позовних вимог про стягнення заборгованості до ОСОБА_1 скасувати у ухвалити нове рішення про задоволення позову в цій частині.
Стягнути  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором від 06 липня 2007 року №CVVWGA00000048 у розмірі 17 938 (сімнадцять тисяч дев`ятсот тридцять вісім) доларів США 70 центів. 
Стягнути  ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» судові витрати у розмірі 18 216 (вісімнадцять тисяч двісті шістнадцять) гривень 75 копійок. 

Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повна постанова складена 03 грудня 2021 року.

Головуючий                                                        І.М. Литвинюк
Судді:                                                                Н.К. Височанська

                                                                               А.І. Владичан