ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
13 грудня 2021 року           справа №428/7456/21 

приміщення суду за адресою: 84301, м. Краматорськ вул. Марата, 15

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: головуючого судді: Сіваченка І.В., суддів: Гаврищук Т.Г., Блохіна А.А., секретар судового засідання Сізонов Є.С., за участі представника позивача Приходька Є.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника позивача Приходька Євгена Володимировича на рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 вересня 2021 року (повне судове рішення складено 29 вересня 2021 року в м. Сєвєродонецьку) у справі № 428/7456/21 (суддя в І інстанції Шубочкіна Т.В.) за позовом ОСОБА_1 до Інспектора поліції 1 батальйону 5 роти Управління патрульної поліції в Луганській області Сугака Андрія Олександровича про скасування постанови,

                                                 УСТАНОВИВ:

Адвокат Приходько Є.В., який діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до суду з позовом до інспектора поліції 1 батальйону 5 роти Управління патрульної поліції в Луганській області Сугако Андрія Олександровича про скасування постанови в справі про адміністративне правопорушення.
В обґрунтування вимог представник позивача зазначає, що постановою серії ЕАО №4544211 від 26.07.2021 позивача було визнано винним у скоєнні адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 121 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 850 гривень, за порушення правил дорожнього руху, а саме п. 2.9в ПДР України. Позивач вважає, що вказане адміністративне правопорушення є малозначним, оскільки не освітлювальний номерний знак є несправністю, що виникла в дорозі (про яку позивачу не було відомо і яка не створює ніяких перешкод і не заважає руху будь-якому транспорту), й відповідач повинен був обмежитись усним зауваженням та супроводити позивача найкоротшим шляхом до місця стоянки або ремонту.
Рішенням Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 вересня 2021 року у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Не погодившись з таким судовим рішенням, представник позивача подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати рішення місцевого суду, прийняти нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права. 
В обґрунтування апеляційної скарги наведено практично та самі доводи, якими вмотивовано позовну заяву.
В судовому засіданні представник позивача підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити. Відповідач до апеляційного суду не прибув.
Відповідно до ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги.
Суд апеляційної інстанції, заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційної скарги, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, вважає за необхідне вимоги, викладені в апеляційній скарзі, залишити без задоволення, з наступних підстав.
Стаття 55 Конституції України передбачає, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ч.1 статті 8 Закону України "Про Національну поліцію" поліція діє виключно на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.
Згідно п. 8 ч.1 статті 23 зазначеного Закону поліція відповідно до покладених на неї завдань у випадках, визначених законом, здійснює провадження у справах про адміністративні правопорушення, приймає рішення про застосування адміністративних стягнень та забезпечує їх виконання.
Відповідно до ч. 1 статті 9 КУпАП адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.
Порядок дорожнього руху на території України, відповідно до Закону України "Про дорожній рух" встановлюють Правила дорожнього руху, затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року (далі – ПДР України). Особи, які порушують ці Правила, несуть відповідальність згідно із законодавством.
При цьому, пунктом 1.3 ПДР України зазначено, що учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги цих Правил, а також бути взаємно ввічливими.
Пунктом 2.9 «в» ПДР України визначено, що водієві забороняється керувати транспортним засобом, не зареєстрованим в уповноваженому органі МВС, або таким, що не пройшов відомчу реєстрацію в разі, якщо законом встановлена обов`язковість її проведення, а також без номерного знака або з номерним знаком, що неосвітлений (у темну пору доби або в умовах недостатньої видимості) чи перевернутий.
Частиною 6 ст. 121 КУпАП визначено, що керування водієм транспортним засобом, не зареєстрованим або неперереєстрованим в Україні в установленому порядку, його експлуатація без номерного знака або з номерним знаком, що не належить цьому засобу чи не відповідає вимогам стандартів, або з номерним знаком, закріпленим у не встановленому для цього місці, закритим іншими предметами, у тому числі з нанесенням покриття або застосуванням матеріалів, що перешкоджають чи ускладнюють його ідентифікацію, чи забрудненим, що не дозволяє чітко визначити символи номерного знака з відстані двадцяти метрів, перевернутим чи неосвітленим, тягне за собою накладення штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
26.07.2021 інспектором Управління патрульної поліції в Луганській області Сугаком А.О. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху серії ЕАО №4544211 про накладення на ОСОБА_1 адміністративного стягнення за скоєння адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 6 ст. 121 КУпАП, у вигляді штрафу в розмірі 850 грн.
Позивача було притягнуто до адміністративної відповідальності за те, що 26.07.2021 о 21 год. 39 хв. в смт. Сиротине на вул. Миру, 25, він керував транспортним засобом FIAT DOBLO PANORAMA, номерний знак НОМЕР_1 , з неосвітленим номерним знаком в темну пору доби, чим порушив п. 2.9.в. ПДР України.
Справа про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 6 ст. 121 КУпАП, була розглянута 26.07.2021 безпосередньо на місці вчинення правопорушення, що відповідає вимогам КУпАП.
Справу було розглянуто без складення протоколу про адміністративне правопорушення, що відповідає чинній на час складення постанови редакції ст. 258 КУпАП, а також змісту Інструкції з оформлення поліцейськими матеріалів про адміністративні правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані не в автоматичному режимі, затвердженої наказом МВС України від 07.11.2015 №1395 (далі - Інструкція).
Так, ч. 2 ст. 258 КУпАП встановлено, що протокол не складається у разі вчинення адміністративних правопорушень, розгляд яких віднесено до компетенції Національної поліції, та адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксованих в автоматичному режимі.
Частиною 4 ст. 258 КУпАП встановлено, що у разі виявлення правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, розгляд якого віднесено до компетенції Національної поліції України, поліцейський виносить постанову у справі про адміністративне правопорушення без складання відповідного протоколу.
Постанова виноситься у разі виявлення адміністративних правопорушень у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, передбачених … частиною шостою статті 121 … КУпАП.
Відповідно до приписів ч. 1, 2 ст. 222 КУпАП органи Національної поліції розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення … правил дорожнього руху…, що забезпечують безпеку руху транспорту, правил користування засобами транспорту, … (… частина шоста статті 121…).
Від імені органів Національної поліції розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право працівники органів і підрозділів Національної поліції, які мають спеціальні звання, відповідно до покладених на них повноважень.
Відповідно до частин першої та другої статті 276 КУпАП, справа про адміністративне правопорушення розглядається за місцем його вчинення. 
Таким чином, винесення постанови у справі про адміністративне правопорушення відносно ОСОБА_1 за ч. 6 ст. 121 КУпАП без складання відповідного протоколу відповідає вимогам ст.ст.222, 258 КУпАП та Інструкції.
Частиною 1 статті 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами. Обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.
Частиною 2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач надав суду в якості доказів диск DVD-R із відеофайлами, які підтверджують скоєння ОСОБА_1 інкримінованого йому адміністративного правопорушення, а саме: на вказаному відео зафіксований транспортний засіб FIAT DOBLO PANORAMA, номерний знак НОМЕР_1 , за кермом якого перебував позивач, який рухався з неосвітленим номерним знаком в темну пору доби.
Колегія суддів на доводи апеляційної скарги зазначає, що назва файлу не свідчить про дату зйомки, в той час як зміст самої зйомки свідчить про відображення подій, що мали місце при притягненні позивача до адміністративної відповідальності.
Щодо доводів позивача стосовно того, що він був необізнаний про несправність освітлення, оскільки перед початком руху прилади освітлення були справні та вказана несправність виникла безпосередньо в дорозі, місцевий суд вірно вважав їх необґрунтованими, оскільки вони не підтверджуються жодними доказами.
Щодо посилань позивача на малозначність вчиненого правопорушення та на те, що відповідач повинен був обмежитись усним зауваженням, суд зазначає наступне.
Відповідно до положень Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.
За своїм змістом дискреційні повноваження суб`єкта владних повноважень сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначати повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.
Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи без діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким.
Дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміниможе, має право, за власної ініціативи, дбає, забезпечує, веде діяльність, встановлює, визначає, на свій розсуд. Однак наявність такого терміну у законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження; подібний термін є приводом для докладного аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним.
При реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів; принципів реалізації відповідної владної управлінської функції; принципів здійснення дискреційних повноважень; змісту публічного інтересу; положень власної компетенції; вказівок, викладених у інтерпретаційних актах; фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики; судової практики; процедурних вимог.
З урахуванням вищевикладеного прийняття рішення щодо виду адміністративного стягнення є дискреційними повноваженнями відповідача, які обмежуються в даному випадку санкцією відповідної статті Кодексу України про адміністративні правопорушення, та суд не може підміняти відповідача, приймати замість нього рішення, яке визнається протиправним, інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції відповідача, оскільки такі дії виходять за межі визначених суду повноважень законодавцем.
Аналогічні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 31.01.2018 в справі № 660/575/16.
Отже враховуючи вищенаведене, суд першої інстанції обгрунтовано вважав, що позивачем вчинено правопорушення, передбачене ч.6 ст. 121 КУпАП, і відповідачем надані належні докази на підтвердження цього правопорушення, а тому позов не підлягає задоволенню.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду – без змін, якщо визнає, що суд правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись статтями 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України,-

                                                          ПОСТАНОВИВ: 

Апеляційну скаргу представника позивача Приходька Євгена Володимировича – залишити без задоволення.
Рішення Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 29 вересня 2021 року у справі № 428/7456/21 – залишити без змін.
Повне судове рішення – 13 грудня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення в порядку, передбаченому статтею 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя                                                                       І. В. Сіваченко

Судді                                                                                            А. А. Блохін 

                                                                                                                                                                                                                                                 Т. Г. Гаврищук