Ухвала
 
10 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 361/4481/19
провадження № 61-14943 сво 21
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Луспеника Д. Д. (суддя-доповідач), 
суддів: Грушицького А. І., Гулька Б. І., Крата В. І., Погрібного С. О., 
Фаловської І. М., Червинської М. Є.,  
 
розглянувши справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку», про виселення із житлового будинку, 
за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Явдошенка Олега Володимировича, на постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року у складі колегії суддів: Іванової І. В., Невідомої Т. О., Пікуль А. А.,
 
ВСТАНОВИВ:
Описова частина 
Короткий зміст позовних вимог
У червні 2019 року товариство з обмеженою відповідальністю «АНСУ» 
(далі - ТОВ «АНСУ») звернулося до суду з позовом до ОСОБА_1 ,
треті особи: ОСОБА_4 , ОСОБА_3 , публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку» (далі - ПАТ «ВБР»), про виселення 
із житлового будинку.
В обґрунтування позовних вимог зазначало, що 25 червня 2013 року 
між ОСОБА_3 та ПАТ «ВБР» було укладено кредитний договір 
№ IKIZG.137452.001, за умовами якого позичальник отримала кредит 
у розмірі 240 000,00 грн з кінцевим терміном повернення до 24 червня 
2023 року. На забезпечення виконання ОСОБА_3 зобов`язань 
за вказаним кредитним договором 25 червня 2013 року між банком 
та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки, предметом якого є належні іпотекодавцю житловий будинок з відповідними надвірними будівлями та земельна ділянка, площею 0,25 га, що знаходяться 
по АДРЕСА_1 . 
07 листопада 2017 року між ПАТ «ВБР» і ТОВ «АНСУ» укладено договір про відступлення прав вимоги за вищевказаними кредитним та іпотечним договорами. 
Вказувало, що у зв`язку з порушенням позичальником умов кредитного договору 18 липня 2018 року ТОВ «АНСУ» у позасудовий спосіб звернуло стягнення на предмет іпотеки шляхом визнання права власності на нього. Після оформлення права власності на вищевказану нерухомість товариство намагалося отримати доступ до житла, однак перешкодою для вчинення зазначених дій стала реєстрація з 28 лютого 2015 року та проживання відповідача у спірному домоволодінні. 03 травня 2019 року ТОВ «АНСУ» направило ОСОБА_1 вимогу про добровільне звільнення житла, однак ця вимога не була задоволена. 
З урахуванням наведеного, ТОВ «АНСУ» просило виселити ОСОБА_1 
із вищезгаданого житлового будинку без надання іншого житла.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2021 року у складі судді Петришин Н. М. у задоволенні позову ТОВ «АНСУ» відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що будинок 
АДРЕСА_1 придбаний не за кредитні кошти, 
а відповідач не є боржником за кредитним договором та не має іншого житла, тому відсутні підстави для виселення ОСОБА_1 із предмета іпотеки без надання їй іншого жилого приміщення.
Суд першої інстанції застосував положення статті 109 ЖК Української РСР, статті 40 Закону України «Про іпотеку» та врахував правові висновки Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду, викладені у постанові від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц 
(провадження № 61-29115сво18).
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції 
Постановою Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року апеляційну скаргу ТОВ «АНСУ» задоволено. Рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2021 року скасовано 
і ухвалено нове судове рішення, яким позов задоволено. Виселено  ОСОБА_1 із житлового будинку по 
АДРЕСА_1 без надання іншого житла. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Судове рішення апеляційного суду мотивоване тим, що загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 ЖК Української РСР, застосовується лише у разі звернення стягнення на іпотечне майно 
в судовому порядку. При зверненні стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі іпотечного договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» 
та у частині третій статті 109 ЖК Української РСР процедури, у разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи жиле приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Оскільки ТОВ «АНСУ» дотрималося процедури звернення стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору, а ОСОБА_1 порушує його права як нового власника будинку, то наявні підстави для задоволення позову.
Апеляційний суд застосував ті самі норми матеріального права, що і суд першої інстанції, проте врахував правові висновки Верховного Суду України, викладені у постановах: від 24 червня 2015 року у справі № 6-447цс15, 
від 19 квітня 2017 року у справі № 6-3057цс16; Великої Палати Верховного Суду, викладені у постановах: від 04 липня 2018 року у справі 
№ 653/1096/16-ц (провадження № 14-181цс18), від 13 березня 2019 року 
у справі № 520/7281/15-ц (провадження № 14-49цс19).
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
У вересні 2021 року представник  ОСОБА_1 - адвокат Явдошенко О. В., подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій, посилаючись 
на неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року, 
а рішення Броварського міськрайонного суду Київської області від 25 січня 2021 року залишити в силі. 
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції 
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 14 вересня 2021 відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи із суду першої інстанції. Відмовлено у задоволенні заяви представника ОСОБА_1 - адвоката Явдошенка О. В., про зупинення виконання постанови суду апеляційної інстанції.
24 вересня 2021 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 15 квітня 2021 року справу призначено 
до судового розгляду.
УхвалоюВерховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року справу передано 
на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду.
Згідно з протоколом автоматичного визначення складу колегії суддів
від 09 грудня 2021 року справу призначено судді-доповідачеві 
Луспенику Д. Д., судді, які входять до складу колегії: Фаловська І. М., Червинська М. Є., Погрібний С. О., Грушицький А. І., Гулько Б. І., Крат В. І. 
Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд не врахував правових висновків, викладених у постановах Верховного Суду України від 18 березня 2015 року у справі № 6-39цс15, від 02 вересня 2015 року у справі 
№ 6-1049цс15, від 30 вересня 2015 року у справі № 6-1892цс15, від 21 грудня 2016 року у справі № 6-1731цс16, а також у постанові Верховного Суду 
у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10 жовтня 2019 року у справі № 295/4514/16-ц та у постановах Верховного Суду 
від 28 лютого 2020 року у справі № 320/10637/14-ц, від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17. 
Зазначає, що частина друга статті 109 ЖК Української РСР установлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Тобто колишні власники та особи, які проживають у житлі, придбаному за їх кошти та переданому в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 
ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення з надання їм іншого постійного житла.
Доводи особи, яка подала відзив на касаційну скаргу 
У жовтні 2021 року ТОВ «АНСУ» подало відзив на касаційну скаргу, в якому просить залишити її без задоволення, посилаючись на те, що оскаржуване судове рішення апеляційного суду є законним та обґрунтованим, відповідає усім фактичним обставинам справи. 
Мотивувальна частина 
Позиція Верховного Суду
Ухвала Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 листопада 2021 року про передачу справи на розгляд Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду мотивована необхідністю відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у раніше ухваленій постанові Верховного Суду у складі колегії судів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі 754/14503/16-ц (провадження № 61-12738св19), відповідно до якого загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого жилого приміщення, передбачене частиною другою статті 109 
ЖК Української РСР, застосовується у разі звернення стягнення на іпотечне майно в судовому порядку. При зверненні стягнення на іпотечне майно шляхом позасудового врегулювання на підставі договору виселення мешканців з відповідного об`єкта відбувається за умови дотриманням передбаченої у частині другій статті 40 Закону України «Про іпотеку» 
та у частині третій статті 109 ЖК Української РСР процедури, у разі невиконання письмової вимоги іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги.
У справі, яка переглядається Верховним Судом, апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи нове судове рішення про задоволення позову товариства про виселення ОСОБА_1 
із спірного житлового будинку без надання іншого житла, вирішив спір саме з урахуванням указаного правового висновку (без конкретного посилання 
на постанову, однак із прямим цитуванням її тексту). 
Разом із цим, у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 листопада 2020 року 
у справі № 206/2674/18 (провадження № 61-8407св19), в якій вирішувався спір про виселення осіб без надання іншого жилого приміщення, вказано, 
що у зв`язку з наявністю заборгованості за кредитним договором, банком було прийнято рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки 
в позасудовому порядку згідно зі статтями 36, 37 Закону України 
«Про іпотеку» шляхом набуття його у власність на підставі застереження, 
яке міститься у договорі іпотеки. Встановивши, що спірна квартира, яка є іпотечним майном та про виселення відповідачів із якої просив позивач, була придбана не за рахунок кредитних коштів, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позовних вимог про виселення з цього будинку відповідачів без надання їм іншого постійного жилого приміщення, правильно застосувавши до спірних правовідносин положення статті 109 ЖК Української РСР.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 16 листопада 2020 року у справі № 722/618/18 (провадження № 61-6041св19), в якій також вирішувався спір про виселення особи без надання іншого жилого приміщення, суди попередніх інстанцій, встановивши, що переданий відповідачем в іпотеку житловий будинок був придбаний ним не за рахунок кредиту (до укладення кредитного договору), а також те, що банк набув право власності на це житло в позасудовому порядку як іпотекодержатель, дійшли правильного висновку про відсутність передбачених законом підстав для виселення відповідача із зазначеного житлового приміщення без надання йому іншого постійного житла.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 31 березня 2021 року у справі № 753/72/17 (провадження № 61-18178св20), на яку посилався заявник касаційної скарги, зазначено, що колишні власники та особи, які проживають у житлі, яке придбано за їх кошти та передано в іпотеку, навіть після звернення іпотекодержателем стягнення на таке майно, у силу положень статті 109 ЖК Української РСР мають право на користування таким житлом до моменту виселення із надання їм іншого постійного житла. При цьому у цій справі іпотекодержатель у позасудовому порядку звернув стягнення на предмет іпотеки та зареєстрував за собою у порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», право власності на предмет іпотеки.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним. Використання власності не може завдавати шкоди правам, свободам 
та гідності громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.
Згідно з частиною першою статті 12 Закону України «Про іпотеку» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) у разі порушення іпотекодавцем обов`язків, установлених іпотечним договором, іпотекодержатель має право вимагати дострокового виконання основного зобов`язання, а в разі його невиконання - звернути стягнення на предмет іпотеки.
У справі, яка переглядається, встановлено, що 25 червня 2013 року 
між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_3 було укладено кредитний договір 
№ IKIZG.137452.001, за умовами якого позичальник отримала кредит 
на споживчі потреби в розмірі 240 000,00 грн під 22 % річних з кінцевим терміном повернення до 24 червня 2023 року. 
На забезпечення виконання зобов`язань за вищевказаним кредитним договором у той самий день між ПАТ «ВБР» та ОСОБА_4 було укладено нотаріально посвідчений договір іпотеки № ZXR019521.137462.001, предметом якого є житловий будинок,загальною площею 95,7 кв. м, 
з відповідними надвірними будівлями та земельна ділянка, площею 0,25 га, цільове призначення якої - будівництво та обслуговування житлового будинку і господарських споруд, що розташовані по АДРЕСА_1 . Указане нерухоме майно належало іпотекодавцю на праві власності на підставі свідоцтв про право на спадщину за законом, виданих 23 липня 2010 року та 12 червня 2013 року державним нотаріусом Броварської районної державної нотаріальної контори.
07 листопада 2017 року між ПАТ «ВБР» та ТОВ «АНСУ» були укладені договори про відступлення прав вимоги за кредитним договором 
від 25 червня 2013 року № IKIZG.137452.001 та договором іпотеки 
від 25 червня 2013 року № ZXR019521.137462.001, за умовами якого банк відступив товариству права вимоги за вказаними кредитним та іпотечним договорами.
07 листопада 2017 року ТОВ «АНСУ» надіслало ОСОБА_3 
і ОСОБА_2 вимоги про усунення порушень основного зобов`язання 
та попередило, що у разі невиконання цієї вимоги протягом тридцятиденного строку товариство як іпотекодержатель реалізує своє право звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом реєстрації права власності на майно 
в порядку, передбаченому статтею 37 Закону України «Про іпотеку», 
або продажу від свого імені предмета іпотеки (стаття 38 вказаного Закону), які були отримані ними 14 та 15 листопада 2017 року відповідно.
У порядку позасудового звернення стягнення на предмет іпотеки 18 липня 2018 року державним реєстратором Виконавчого комітету Броварської міської ради Київської області Горкавою О. В. було прийнято рішення про державну реєстрацію за ТОВ «АНСУ» права власності на житловий будинок та земельну ділянку, передані в іпотеку.
Крім того, після укладення вищевказаного договору іпотеки, а саме 
з 28 лютого 2015 року у спірному житловому будинку зареєстрована 
і проживає дочка іпотекодавця - ОСОБА_1 , а з 26 вересня 2015 року також був зареєстрований малолітній син відповідача - ОСОБА_5 , який знятий з обліку з 20 листопада 2018 року до нового місця проживання 
у квартирі АДРЕСА_2 .
03 травня 2019 року ТОВ «АНСУ» направило ОСОБА_2 та ОСОБА_1 вимоги про добровільне звільнення спірного житлового будинку.
Указану вимогу ОСОБА_1 отримала 10 травня 2019 року, однак відмовилася добровільно звільнити спірне домоволодіння, яке належить ТОВ «АНСУ».
Відповідно до частин першої, третьої статті 33 «Про іпотеку» у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги 
за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки, якщо інше не передбачено законом. Право іпотекодержателя 
на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, встановлених статтею 12 цього Закону. Звернення стягнення на предмет іпотеки здійснюється на підставі рішення суду, виконавчого напису нотаріуса або згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя.
Іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється 
до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання (частина перша статті 37 цього Закону).
Відповідно до частин першої, другої статті 40 Закону «Про іпотеку» звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення є підставою для виселення всіх мешканців, за винятком наймачів та членів їх сімей. Виселення проводиться у порядку, встановленому законом. Після прийняття рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги. Якщо мешканці не звільняють житловий будинок або житлове приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Нормою, яка встановлює порядок виселення із займаного жилого приміщення, є стаття 109 ЖК Української РСР, згідно з частиною першою якої виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку. Допускається виселення в адміністративному порядку з санкції прокурора лише осіб, які самоправно зайняли жиле приміщення або проживають у будинках, що загрожують обвалом.
Відповідно до частин другої, третьої статті 109 ЖК Української РСР громадянам, яких виселяють з жилих приміщень, одночасно надається інше постійне жиле приміщення, за винятком виселення громадян при зверненні стягнення на жилі приміщення, що були придбані ними за рахунок кредиту (позики) банку чи іншої особи, повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення. Постійне жиле приміщення, що надається особі, яку виселяють, повинно бути зазначено в рішенні суду. Звернення стягнення на передане в іпотеку жиле приміщення є підставою для виселення всіх громадян, що мешкають у ньому, за винятками, встановленими законом. Після прийняття кредитором рішення про звернення стягнення на передані в іпотеку житловий будинок чи житлове приміщення шляхом позасудового врегулювання на підставі договору всі мешканці зобов`язані на письмову вимогу іпотекодержателя або нового власника добровільно звільнити житловий будинок чи житлове приміщення протягом одного місяця з дня отримання цієї вимоги, якщо сторонами не погоджено більший строк. Якщо громадяни не звільняють жиле приміщення у встановлений або інший погоджений сторонами строк добровільно, їх примусове виселення здійснюється на підставі рішення суду.
Таким чином, частина друга статті 109 ЖК Української РСР встановлює загальне правило про неможливість виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення. Як виняток, допускається виселення громадян без надання іншого постійного жилого приміщення при зверненні стягнення на жиле приміщення, що було придбане громадянином за рахунок кредиту (позики), повернення якого забезпечене іпотекою відповідного жилого приміщення.
Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку про те, що під час ухвалення судового рішення про виселення мешканців при зверненні стягнення на жиле приміщення застосовуються як положення статті 40 Закону України «Про іпотеку», так і норма статті 109 ЖК Української РСР.
За змістом цих норм особам, які виселяються із житлового будинку (жилого приміщення) - предмета іпотеки у зв`язку зі зверненням стягнення 
на предмет іпотеки, надається інше постійне житло, якщо іпотечне житло було придбане не за рахунок кредиту (позики), забезпеченого іпотекою цього житла. При цьому таке житло має бути надане незалежно від того, в якому порядку (в судовому чи позасудовому) відбулося звернення стягнення 
на іпотечне майно.
Саме по собі дотримання іпотекодержателем або новим власником 
у порядку позасудового врегулювання передбаченої частиною другою статті 40 Закону України «Про іпотеку» та частиною третьою статті 109 
ЖК Української РСР процедури щодо надіслання всім мешканцям письмової вимоги про добровільне звільнення переданого в іпотеку жилого приміщення, і подальше невиконання ними цієї вимоги у встановлений або інший погоджений сторонами строк, свідчитиме лише про наявність порушення, невизнання або оспорювання прав іпотекодержателя чи нового власника стосовно предмета іпотеки. Разом з тим визначальним при вирішенні питання про те, чи є підстави для виселення в судовому порядку осіб, які проживають у жилому приміщенні, яке було передано в іпотеку 
з метою забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором, 
є встановлення за які кошти придбано іпотечне майно. Якщо іпотечне майно придбано за особисті кошти позичальника, а не за рахунок кредиту, 
то виселення таких громадян можливе лише з одночасним наданням їм іншого постійного житла.
З урахуванням наведеного, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду вважав за необхідне відступити від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27 січня 2021 року у справі № 754/14503/16-ц (провадження № 61-12738св19), яка ухвалена пізніше 
без відступлення від існуючого правового висновку Верховного Суду у складі колегії суддів цієї самої палати, наведеного у вищезгаданих постановах 
від 05 листопада 2020 року у справі № 206/2674/18 (провадження 
№ 61-8407св19) та від 16 листопада 2020 року у справі № 722/618/18 (провадження № 61-6041св19), щодо застосування одних і тих самих норм матеріального права у подібних правовідносинах.
Згідно з частиною першою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, передає справу 
на розгляд палати, до якої входить така колегія, якщо ця колегія вважає 
за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права 
у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Верховного Суду у складі колегії суддів з цієї ж палати або у складі такої палати.
Однакове застосування закону забезпечуватиме реалізацію верховенства права, рівність перед законом та правову визначеність у державі. Єдність 
у практиці застосування одних й тих самих норм права поліпшуватиме громадське сприйняття справедливості та правосуддя, а також сприятиме утвердженню довіри до судової влади в цілому.
Ухвалення протилежних чи суперечливих судових рішень, особливо судом вищої інстанції, може спричинити порушення права на справедливий суд, закріпленого в пункті 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини 
і основоположних свобод 1950 року.
Загальновизнаний принцип правової визначеності передбачає стабільність правового регулювання і виконуваність судових рішень.
З урахуванням наведеного, справа підлягає прийняттю до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду.
Відповідно до частини тринадцятої статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
З огляду на вказане справа розглядатиметься Об`єднаною палатою Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними                у ній матеріалами та без проведення судового засідання (у письмовому провадженні). 
 
Керуючись частиною тринадцятою статті 7, частиною першою статті 402 ЦПК України, Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Прийняти до розгляду справу за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «АНСУ» до ОСОБА_1 , треті особи: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський банк розвитку», про виселення із житлового будинку за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Явдошенка Олега Володимировича, на постанову Київського апеляційного суду від 04 серпня 2021 року.
Призначити справу до розгляду Верховним Судом у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Головуючий Судді:	Д. Д. Луспеник А. І. Грушицький Б. І. Гулько В. І. Крат С. О. Погрібний І. М. Фаловська М. Є. Червинська