КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М         У К Р А Ї Н И
 
26 жовтня 2021 року                                                                                  м. Київ
 
Унікальний номер справи № 755/2692/16-ц
Апеляційне провадження № 22-ц/824/14417/2021
 
Київський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:     головуючого  -  Левенця Б.Б.,    
     суддів - Борисової О.В., Ратнікової В.М.,
розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні) апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року, ухвалене під головуванням судді Виниченко Л.М., по справі за позовною заявою Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -
 
в с т а н о в и в :
 
У лютому 2016 року позивач звернувся до суду з вказаною позовною заявою та просив стягнути з відповідача ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість у розмірі 18 545,72 грн. за кредитним договором № б/н від 04 березня 2010 року та судові витрати у розмірі 1 378,00 грн. 
Свої вимоги мотивував тим, що ОСОБА_1 з метою отримання банківських послуг уклала договір № б/н від 04 березня 2010 року, згідно якого отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на картковий рахунок зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 30 % на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Відповідач підтвердила свою згоду на те, що підписана заява разом з «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою» та «Тарифами банку», які викладені на банківському сайті, складає між нею та банком договір про надання банківських послуг, що підтверджується підписом у заяві. Звертав увагу на те, що відповідач при укладенні договору надала свою згоду щодо прийняття будь-якого розміру кредитного ліміту та його зміну за рішенням та ініціативою банку.
Вказував, що АТ КБ «ПРИВАТБАНК» свої зобов`язання за договором виконав в повному обсязі, а саме надав можливість розпоряджатися кредитними коштами на умовах передбачених договором та в межах встановленого кредитного ліміту.
Відповідач не виконала зобов`язань за кредитним договором, не надала своєчасно грошові кошти для погашення заборгованості, у зв`язку з чим станом на 30 листопада 2015 року утворилася заборгованість у розмірі - 18 545,72 грн., яка складається з наступного: 2 391,34 грн. - заборгованість за кредитом, 11 945,06 грн. - заборгованість по процентам за користування кредитом, 2 850,00 грн. - заборгованість за пенею та комісією, а також 500,00 грн. - штраф (фіксована частина), 859,32 грн. - штраф (процентна складова), вказану заборгованість позивач просив стягнути на свою користь із відповідача (а.с. 1-3).
У червні 2021 року позивач подав заяву про зменшення розміру позовних вимог та просив стягнути з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК» заборгованість за кредитним договором № б/н від 04 березня 2010 року в розмірі 14 423,09 грн. (2 391,34 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 4 771,17 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 7 260,58 грн. - заборгованість з пені), а також судові витрати (а.с. 121).
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Степанчук О.М. подала відзив на позовну заяву, у якому просила відмовити у задоволенні позову, посилаючись на те, що вимоги банку необґрунтовані, оскільки відсутні докази укладення між банком та ОСОБА_1 кредитного договору, не доведено, що видавалася саме кредитна картка «Універсальна», а не зарплатна. Відсутні також докази надання відповідачу пам`ятки клієнта, що визначає, зокрема, умови кредитування та вид кредитної картки; докази підписання відповідачем долучених до позовної заяви Умов та Правил надання банківських послуг і що саме ці умови є додатками до підписаної ОСОБА_1 анкети-заяви. Також вказувала, що банком не надано належних та допустимих доказів отримання ОСОБА_1 кредиту, а долучені до позовної заяви документи не утворюють визначеної кредитором сукупності документів, що разом складають договір (а.с. 133-135).
У відповіді на відзив на позовну заяву представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Меркулова В.В. просила позов з уточненими позовними вимогами задовольнити в повному обсязі (а.с. 146-150).
Рішенням Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року у задоволенні вказаного позову відмовлено (а.с. 158-160).
Не погодившись з рішенням районного суду, 25 серпня 2021 року представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - Крилова О.Л. звернулася до суду з апеляційною скаргою, у якій просила скасувати рішення та ухвалити нове, задовольнивши позовні вимоги в повному обсязі (а.с. 163-179).
На обґрунтування скарги зазначено, що між сторонами було укладено кредитний договір, відповідач користувалась коштами, погашала заборгованість, отже приєдналася до умов та правил надання банківських послуг, у тому числі з нарахованими відсотками та неустойкою. Також 05 березня 2010 року відповідачем було підписано довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду», у якій зазначено базову відсоткову ставку за користування кредитом 2,5 % на місяць, штрафи, пеню. Тобто сторонами при укладенні кредитного договору були досягнуті усі істотні умови договору.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ОСОБА_1 - адвокат Степанчук О.М. просила в задоволенні апеляційної скарги відмовити, а рішення суду залишити без змін. Зазначала, що довідка про умови кредитування не може бути належним доказом утримання відповідачем кредитних коштів та не може бути підставою для скасування рішення, оскільки подана з порушенням норм процесуального права. Виписка по рахунку відповідача, з якої вбачається, що на картку проводились зарахування заробітної плати,  не доводить отримання ОСОБА_1 кредитної картки (а.с. 189-193).
У відповіді на відзив на апеляційну скаргу представник АТ КБ «ПРИВАТБАНК» - адвокат Гордієнко В.А. просила апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду скасувати та ухвалити нове, яким задовольнити вимоги банку (а.с. 200-203).
 
За правилами ч. 13 ст. 7, ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційна скарга АТ КБ «ПРИВАТБАНК» на рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року розглянута апеляційним судом в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами (у письмовому провадженні).
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
 
Розглянувши матеріали справи, заслухавши доповідача, обговоривши доводи скарги, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду, судова колегія дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково враховуючи наступне.
 
Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, 04 березня 2010 року ОСОБА_1  підписала анкету-заяву про приєднання до Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК»(а.с. 9).
За змістом анкети-заяви відповідач погодилась, що вищевказана анкета-заява, разом з Пам`яткою клієнта, Умовами та Правилами надання банківських послуг, а також Тарифами становить договір про надання банківських послуг. Відповідач ознайомилась і згодна з Умовами та Правилами, Тарифами банку, які були надані їй для ознайомлення в письмовому вигляді.
До заяви банк додав витяг з Умов та правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та виписку про рух коштів по рахунку ОСОБА_1 (а.с. 10-15, 97-101).
Згідно з довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 10 червня 2021 року клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору № б/н від 04 березня 2010 року отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , остання з них мала термін дії до 02.2014 року (а.с. 116).
З розрахунку заборгованості за кредитним договором № б/н від 04 березня 2010 року вбачається, що у ОСОБА_1 виникла заборгованість станом на 10 червня 2021 року в розмірі 14 423,09 грн., з яких: 2 391,34 грн. - заборгованість за тілом кредиту, 4 771,17 грн. - заборгованість за простроченими відсотками, 7 260,58 грн. - заборгованість з пені (а.с. 122-127).
До суду апеляційної інстанції позивач разом з апеляційною скаргою подав копію довідки про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 05 березня 2010 року, підписану ОСОБА_1 (а.с. 171).
Згідно з частиною 3 статті 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються апеляційним судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
АТ КБ «ПРИВАТБАНК»є позивачем у справі, тому мав об`єктивну можливість подати усі необхідні докази до позовної заяви або в суді першої інстанції. Оскільки позивач не навів поважних причин не подання цих доказів до суду першої інстанції, колегія суддів не прийняла їх до уваги.
 
Відповідно до частин 1, 2 статті 207 ЦК України правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо його зміст зафіксований в одному або кількох документах, у листах, телеграмах, якими обмінялися сторони. Правочин вважається таким, що вчинений у письмовій формі, якщо він підписаний його стороною (сторонами).
За змістом статей 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства.
Частиною 1 статті 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
У статті 526 ЦК України передбачено, що зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Відповідно до частини 1 статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (частина перша статті 1048 ЦК України).
Згідно з частиною 1 статті 1048 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України.
У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.
Частиною 2 статті 1054 ЦК України встановлено, що до відносин за кредитним договором застосовуються положення параграфа 1 цієї глави, якщо інше не встановлено цим параграфом і не випливає із суті кредитного договору.
Кредитний договір укладається у письмовій формі. Кредитний договір, укладений з недодержанням письмової форми, є нікчемним(стаття 1055 ЦК України).
Згідно із частиною 1 статті 633 ЦК України публічним є договір, в якому одна сторона - підприємець взяла на себе обов`язок здійснювати продаж товарів, виконання робіт або надання послуг кожному, хто до неї звернеться (роздрібна торгівля, перевезення транспортом загального користування, послуги зв`язку, медичне, готельне, банківське обслуговування тощо). Умови публічного договору встановлюються однаковими для всіх споживачів, крім тих, кому за законом надані відповідні пільги.
За змістом статті 634 цього Кодексу договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
У переважній більшості випадків застосування конструкції договору приєднання його умови розроблює підприємець (в даному випадку АТ КБ «ПРИВАТБАНК»).
Оскільки умови договорів приєднання розробляються банком, тому повинні бути зрозумілі усім споживачам і доведені до їх відома, у зв`язку із чим банк має підтвердити, що на час укладення відповідного договору діяли саме ці умови, а не інші. Тому з огляду на зміст статей 633, 634 ЦК України можна вважати, що другий контрагент (споживач послуг банку) лише приєднується до тих умов, з якими він ознайомлений.
Згідно зі статтею 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
За змістом статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частинами 1, 2 статті 551 ЦК України визначено, що предметом неустойки може бути грошова сума, рухоме і нерухоме майно. Якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства.
Згідно із частиною 1 статті 1050 ЦК України якщо позичальник своєчасно не повернув суму позики, він зобов`язаний сплатити грошову суму відповідно до статті 625 цього Кодексу.
Таким чином, в разі укладення договору кредитного договору неустойка поділяється на встановлену законом (розмір та підстави стягнення яких визначаються актами законодавства) та договірну (розмір та підстави стягнення яких визначаються сторонами в самому договорі).
У наданій Банком анкеті-заяві позичальника від 04 березня 2010 року відсутні умови договору про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за простроченими відсотками, а також пеню за несвоєчасну сплату кредиту.
Позивач, обґрунтовуючи право вимоги в цій частині, в тому числі їх розмір і порядок нарахування, крім самого розрахунку кредитної заборгованості за договором від 04 березня 2010 року, посилався на витяг з Умов та Правил надання банківських послуг в АТ КБ «ПРИВАТБАНК» та довідку про умови кредитування, як невід`ємні частини спірного договору.
Витягом з Умов та правил надання банківських послуг в ПриватБанку, що надані позивачем на підтвердження позовних вимог, визначені, в тому числі: пільговий період користування коштами, процентна ставка, права та обов`язки клієнта (позичальника) і банку, відповідальність сторін, зокрема пеня за несвоєчасне погашення кредиту та/або процентів, штраф за порушення строків платежів за будь-яким із грошових зобов`язань та їх розміри і порядок нарахування, а також містяться додаткові положення, в яких зокрема визначено дію договору, позовну давність щодо вимог банку, та інші умови.
При цьому, матеріали справи не містять підтверджень, що саме ці Умови розуміла відповідач та ознайомилася і погодилася з ними, підписуючи заяву-анкету, а також те, що вказані документи на момент отримання відповідачем кредитних коштів взагалі містили умови, зокрема й щодо сплати пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, та, зокрема саме у зазначеному в цих документах, що додані банком до позовної заяви, розмірах і порядках нарахування.
Крім того, роздруківка із сайту позивача належним доказом бути не може, оскільки цей доказ повністю залежить від волевиявлення і дій однієї сторони (банку), яка може вносити і вносить відповідні зміни в умови та правила споживчого кредитування, що підтверджено й у постанові Верховного Суду України від 11 березня 2015 року (провадження № 6-16цс15) і не спростовано позивачем при розгляді вказаної справи.
За таких обставин та без наданих підтверджень про конкретні запропоновані відповідачу Умови та Правила банківських послуг, відсутність у анкеті-заяві домовленості сторін про сплату пені та штрафів за несвоєчасне погашення кредиту, надані банком Витяг з Умов та Правил не можуть розцінюватися як стандартна (типова) форма, що встановлена до укладеного із відповідачем кредитного договору, оскільки достовірно не підтверджують вказаних обставин.
Довідку про умови кредитування з використанням кредитки «Універсальна, 55 днів пільгового періоду» від 05 березня 2010 року, підписана ОСОБА_1 , яка подана разом з апеляційною скаргою, колегія суддів не прийняла до уваги з огляду на положення ст. 367 ЦПК України, як таку, що не була подана до районного суду і не наведення апелянтом поважних причин неможливості її подання по справі (а.с. 171).
Згідно з частиною шостою статті 81 ЦПК України  доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтування наявності обставин повинні здійснюватися за допомогою належних, допустимих і достовірних доказів, а не припущень, що й буде відповідати встановленому статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04 листопада 1950 року принципу справедливості розгляду справи судом.
При цьому, витяг з Умов та Правил надання банківських послуг, які містяться в матеріалах даної справи не містять підпису відповідача, тому їх не можна розцінювати як частину кредитного договору, укладеного між сторонами 04 березня 2010 року шляхом підписання анкети-заяви. Отже, відсутні підстави вважати, що сторони обумовили письмово відповідальність у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення термінів виконання договірних зобов`язань.
Вимог про стягнення процентів за користування позиченими коштами та інших сум за прострочення виконання грошового зобов`язання, з підстав та у розмірах встановлених актами законодавства, зокрема статтями 625, 1048 ЦК України позивач (Банк) не пред`явив.
В Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу; закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй, що прямо передбачено у статті 8 Конституції України.
Відповідно до частини 4 статті 42 Конституції України держава захищає права споживачів.
Згідно з частиною 1 статті 1 ЦК України цивільні відносини засновані на засадах юридичної рівності, вольного волевиявлення та майнової самостійності їх учасників.
Основні засади цивільного законодавства визначені у статті 3 ЦК України.
Свобода договору є однією із загальних засад цивільного законодавства, що передбачено у пункті 3 частини першої статті 3 ЦК України.
Одним із основоположних принципів цивільного судочинства є справедливість, добросовісність та розумність, що передбачено у пункті 6 частини першої статті 3 ЦК України.
Тобто дії учасників цивільних правовідносин мають відповідати певному стандарту поведінки та характеризуватися чесністю, відкритістю та повагою до інтересів іншої сторони чи сторін договору.
У частинах 1, 3 статті 509 ЦК України вказано, що зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (у тому числі сплатити гроші), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку. Зобов`язання має ґрунтуватися на засадах добросовісності, розумності та справедливості.
У даному випадку договірні правовідносини виникли між банком та фізичною особою - споживачем банківських послуг (частина 1 статті 11 Закону України від 12 травня 1991 року №1023-XII «Про захист прав споживачів» (далі - Закон №1023-XII)).
Згідно з пунктом 22 частини 1 статті 1 Закону №1023-XII споживач - фізична особа, яка придбаває, замовляє, використовує або має намір придбати чи замовити продукцію для особистих потреб, безпосередньо не пов`язаних з підприємницькою діяльністю або виконанням обов`язків найманого працівника.
У пункті 19 Резолюції Генеральної Асамблеї ООН «Керівні принципи для захисту інтересів споживачів», прийняті 09 квітня 1985 року № 39/248 на 106-му пленарному засіданні Генеральної Асамблеї ООН зазначено, що споживачі повинні бути захищені від таких контрактних зловживань, як односторонні типові контракти, виключення основних прав в контрактах і незаконні умови кредитування продавцями.
Конституційний Суд України у Рішенні у справі за конституційним зверненням громадянина ОСОБА_2 щодо офіційного тлумачення положень другого речення преамбули Закону України від 22 листопада 1996 року №543/96-В «Про відповідальність за несвоєчасне виконання грошових зобов`язань» від 11 липня 2013 року у справі №1-12/2013 зазначив, що з огляду на приписи частини четвертої статті 42 Конституції України участь у договорі споживача як слабшої сторони, яка підлягає особливому правовому захисту у відповідних правовідносинах, звужує дію принципу рівності учасників цивільно-правових відносин та свободи договору, зокрема у договорах про надання споживчого кредиту.
З урахуванням основних засад цивільного законодавства та необхідності особливого захисту споживача у кредитних правовідносинах, суд зауважує, що пересічний споживач банківських послуг з урахуванням звичайного рівня освіти та правової обізнаності, не може ефективно здійснити свої права бути проінформованим про умови кредитування за конкретним кредитним договором, який укладений у вигляді заяви про надання кредиту та Умов та правил надання банківських послуг, оскільки Умови та правила надання банківських послуг це значний за обсягом документ, що стосується усіх аспектів надання банківських послуг та потребує як значного часу, так і відповідної фахової підготовки для розуміння цих правил тим більше співвідносно з конкретним видом кредитного договору.
Тому відсутні підстави вважати, що при укладенні договору з ОСОБА_1 АТ КБ «ПРИВАТБАНК» дотримав вимог, передбачених частиною 2 статті 11 Закону №1023-XII про повідомлення споживача про умови кредитування та узгодження зі споживачем саме тих умов, про які вважав узгодженими банк.
Інший висновок не відповідав би принципу справедливості, добросовісності та розумності та уможливив покладання на слабшу сторону - споживача невиправданий тягар з`ясування змісту кредитного договору.
Відповідна правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17 ( провадження №14-131цс19).
З огляду на наведене, не підлягають задоволенню вимоги Банку про стягнення із відповідача 4 771,17 грн. прострочених відсотків, 7 260,58 грн. пені за прострочене зобов`язання, визначених на підставі Умов та Правил надання банківських послуг, оскільки у заяві, підписаній сторонами 04 березня 2010 року, відсутні умови про встановлення відповідальності у вигляді неустойки (пені, штрафів) за порушення зобов`язання у вигляді грошової суми та її визначеного розміру.
Безпосередньо укладений між сторонами кредитний договір № б/н від 04 березня 2010 року у вигляді заяви-анкети, підписаної сторонами, не містить і строку повернення кредиту (користування ним).
Разом з тим, згідно з довідкою АТ КБ «ПРИВАТБАНК» від 10 червня 2021 року клієнт ОСОБА_1 згідно кредитного договору № б/н від 04 березня 2010 року отримала картки № НОМЕР_1 , № НОМЕР_2 , остання з них мала термін дії до 02.2014 року (а.с. 116).
Враховуючи вказане, колегія суддів дійшла висновку, що строк дії кредитного договору № б/н від 04 березня 2010 року сплив 28 лютого 2014 року, що підтверджується довідкою позивача.
Проте враховуючи, що фактично отримані та використані позичальником ОСОБА_1 кошти в добровільному порядку АТ КБ «ПРИВАТБАНК» не повернуті, а також вимоги частини 2 статті 530 ЦК України за змістом якої, якщо строк (термін) виконання боржником обов`язку визначений моментом пред`явлення вимоги, кредитор має право вимагати його виконання в будь-який час, що свідчить про порушення його прав, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що Банк вправі вимагати захисту своїх прав через суд - шляхом зобов`язання виконати боржником обов`язку з повернення фактично отриманої суми кредитних коштів.
Таким чином, наявні правові підстави для стягнення в примусовому порядку з боржника на користь Банку суми непогашеного тіла кредиту в розмірі 1173,88 грн., яка визначена за розрахунком Банку станом на 28 лютого 2014 року. 
Про застосування наслідків спливу строків позовної давності до заявлених Банком позовних вимог (ст. 267 ЦК України) відповідач ОСОБА_1 в суді першої інстанції не заявляла. 
Отже, судове рішення районного суду з підстав, передбачених статтею 376 ЦПК України, необхідно скасувати із ухваленням нового судового рішення по суті заявлених позовних вимог про стягнення заборгованості за тілом кредиту у розмірі 1173,88 грн.
Інші доводи апеляційної скарги цих висновків не спростовують, тому колегія суддів їх відхилила. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
 
Щодо судових витрат.
Згідно з частиною 13 статті 141 ЦПК України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
На підставі ст. 141 ЦПК України з відповідача на користь АТ КБ «ПРИВАТБАНК»   слід стягнути пропорційно до частини задоволених вимог (8,1 %) 111,61грн. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та 167,43 грн. судового збору за розгляд справи апеляційним судом (а.с. 21, 172).
З огляду на положення частини 3 статті 389 ЦПК України судові рішення у малозначних справах касаційному оскарженню не підлягають, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.
 
Керуючись ст. 367, п. 2 ч. 1 ст. 374, ст. 376, ст.ст. 381-384 ЦПК України, -
 
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - задовольнити частково. 
Рішення Дніпровського районного суду міста Києва від 23 липня 2021 року скасувати, ухвалити нове рішення.
Позов Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - задовольнити частково. 
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 14360570) заборгованість за кредитним договором № б/н від 04 березня 2010 року за тілом кредиту у сумі 1173 гривень 88 копійок.
В іншій частині позову Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» - відмовити.
Стягнути з ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_3 ) на користь Акціонерного товариства Комерційний банк «ПРИВАТБАНК» (код ЄДРПОУ 14360570) 111 грн. 61 коп. судового збору за розгляд справи судом першої інстанції та167 грн. 43 коп. судового збору за розгляд справи апеляційним судом.
Постанова набирає законної сили негайно з моменту прийняття і оскарженню в касаційному порядку до Верховного Суду не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом 2 частини 3 статті 389 ЦПК України.

Судді Київського апеляційного суду:                                           Б.Б. Левенець

                                                                                                          О.В. Борисова

В.М. Ратнікова