Ухвала
                                                                                                               
18 листопада 2021 року 
м. Київ
 
справа № 459/3958/15-ц
провадження № 61-24621св18
 
Верховний суд у складі колегії суддів Третьої Судової палати Касаційного цивільного суду: Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С., 
 
позивач - Комунальне підприємство «Червонограджитлокомунсервіс»,
відповідачі - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
 
розглянув у порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у справі за позовом Комунального підприємства «Червонограджитлокомунсервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору укладеним, на умовах передбачених нормативним актом, та стягнення заборгованості за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій,
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів
 
В грудні 2015 року Комунальне підприємство «Червонограджитлокомунсервіс» (далі - КП «Червонограджитлокомунсервіс») звернулося до суду з позовом, в якому просило визнати укладеним між ним та ОСОБА_1 договір про надання вказаних послуг на умовах передбачених нормативним актом, та стягнути солідарно з відповідачів 1390,69 грн заборгованості за утримання прибудинкової території, що разом з індексом інфляції та трьома процентами річних становить 2112,20 грн.
Рішенням Червоноградського міського суду Львівської області від 22 грудня                     2016 року позов задоволений частково. Договір між КП «Червонограджитлокомунсервіс» та ОСОБА_1 про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територіях визнано укладеним на умовах, передбачених нормативним актом, що містить відповідний обов`язок відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 20 травня 2009 року № 529 «Про затвердження типового договору про надання послуг з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій» та рішення виконкому Червоноградської міської ради від 29 червня 2011 року № 108 з 01 липня 2011 року. У задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.
 
Рішенням Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 грудня 2016 року скасоване в частині відмови в задоволенні позову про стягнення заборгованості та ухвалено в цій частині нове рішення, яким позов задоволений. Стягнено солідарно з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь КП «Червонограджитлокомунсервіс» 2112,20 грн боргу, з яких: 1 390,69 грн - борг за послуги з утримання будинків і споруд та прибудинкових територій,                             662,99 грн - індекс інфляції, 58,52 грн - 3 % річних. Стягненог з ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 на користь КП «Червонограджитлокомунсервіс» понесені судові витрати у справі, а саме:                             по 943, 95 грн. з кожного. В іншій частині рішення суду першої інстанції залишене без змін.
 
Постановою Верховного Суду від 09 серпня 2019 року касаційна скарга                 ОСОБА_1 залишена без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 25 лютого 2020 року відмовлено ОСОБА_1 у задоволенні заяви про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року за нововиявленими обставинами.
 
У травні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Великої Палати Верховного Суду з заявою, в якій він просив переглянути рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 травня 2017 року і постанову Верховного Суду від 09 серпня                    2019 року та скасувати їх залишивши в силі рішення Червоноградського міського суду Львівської області від 22 грудня 2016 року.
 
Ухвалою Великої Палати Верховного Суду від 19 травня 2020 року відмовлено у прийнятті до розгляду Великою Палатою Верховного Суду заяви ОСОБА_1 про перегляд рішення Апеляційного суду Львівської області від 29 травня                    2017 року та постанови Верховного Суду від 09 серпня 2019 року у даній справі. Заяву та додані до неї матеріали повернуто ОСОБА_1 .
 
У червні 2020 року відповідач ОСОБА_1 подав до апеляційного суду заяву про ухвалення додаткового рішення в справі, в якій просив не вирішувати спір у користь КП «Червонограджитлокомунсервіс» стосовно позовних вимог про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії, стягнення заборгованості за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та про стягнення з відповідачів у користь КП «Червонограджитлокомунсервіс» понесених судових витрат по справі.
 
Ухвалою Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року у задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення відмовлено.
 
Ухвалою Верховного Суду від 07 грудня 2020 року у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Львівського апеляційного суду від 20 жовтня 2020 року відмовлено відмовлено.
 
Короткий зміст вимог заяви та її обґрунтування
 
У липні 2020 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду заяву про ухвалення додаткового судового рішення у даній справі.
 
Заява обґрунтована тим, що заявник не погоджується з доводами позивача та висновками судів про те, що він ( ОСОБА_1 ) є власником квартири АДРЕСА_1 , оскільки, насправді, він є співвласником квартири, а інший відповідач ОСОБА_4 взагалі не є співвласником цієї квартири, відтак, позовна заява мотивована завідомо неправдивими відомостями. 
 
Крім того, наголошує, що апеляційний суд, як і суд касаційної інстанції, ухвалюючи рішення від 29 травня 2017 року та задовольняючи позовну вимогу про солідарне стягнення заборгованості, не врахували рішення Конституційного Суду України від 03 червня 1999 року №5-рп/99 (справа про офіційне тлумачення терміну «член сім`ї»), яким правомірно керувався суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні цієї вимоги позивача та у стягненні судових витрат.
 
Заявник вважає неправильним наведений у рішенні апеляційного суду обрахунок заборгованості по вказаному виду житлово-комунальних послуг і невстановленим період, за який просив позивач стягнути заборгованість.
 
Вважає, що суди не дали належної правової оцінки його доводам та доказам у справі і неправильно встановили дійсні обставини справи, а тому це повинен зробити суд у додатковому рішенні.
 
Крім того, зазначає, що понесені позивачем і стягнуті з відповідачів судові витрати на загальну суму 3 775,80 грн не підтверджені документально, а також, не можуть бути стягнуті з ОСОБА_1 , оскільки він, як інвалід війни 3 групи, звільнений від усіх судових витрат і зборів.
 
Посилаючись на зазначене заявник просив суд: не вирішувати спір у користь КП «Червонограджитлокомунсервіс» стосовно позовних вимог про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом обов`язкової дії, стягнення заборгованості за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій та про стягнення з відповідачів на користь КП «Червонограджитлокомунсервіс» понесених судових витрат по справі.
 
Позиція Верховного Суду та її нормативно-правове обґрунтування
 
Заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
 
Відповідно до частини першої статті 270 ЦПК України суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо: 1) стосовно певної позовної вимоги, з приводу якої сторони подавали докази і давали пояснення, не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не зазначив точної грошової суми, присудженої до стягнення, або майно, яке підлягає передачі, або дії, що треба виконати; 3) судом не вирішено питання про судові витрати; 4) суд не допустив негайного виконання рішення у випадках, встановлених статтею 430 цього Кодексу.
 
Згідно до частини другої статті 270 ЦПК України, заяву про ухвалення додаткового рішення може бути подано до закінчення строку на виконання рішення.
 
Заява містить підстави для поновлення строку на подачу заяви про ухвалення додаткового рішення.
 
Суд, що ухвалив рішення, ухвалює додаткове судове рішення в тому самому складі протягом десяти днів із дня надходження відповідної заяви. Додаткове судове рішення ухвалюється в тому самому порядку, що й судове рішення (частина третя статті 270 ЦПК України).
Додаткове судове рішення є засобом усунення неповноти судового рішення, внаслідок якої залишилася невирішеними певні вимоги особи, яка бере участь у справі.
Перелік підстав за яких може бути постановлено додаткове рішення, є вичерпним.
Отже, додатковими судовими рішеннями є додаткова ухвала, додаткове рішення чи додаткова постанова, якими вирішуються окремі правові вимоги, котрі не вирішені основним рішенням. Крім того, додаткове судове рішення може прийматися, якщо судом при ухваленні основного судового рішення не визначено способу його виконання або не вирішено питання про судові витрати. 
Додаткове рішення може бути ухвалено лише у випадках і за умов, передбачених ЦПК України і воно не може змінити суті основного рішення.
Подібні висновки викладені у постанові Верховного Суду від 03 лютого                   2021 року у справі № 760/34441/19 (провадження № 61-14841св20).
 
У постанові Верховного Суду від 18 квітня 2019 року в справі № 464/944/17 зроблено висновок щодо застосування статті 270 ЦПК України та вказано, що «додаткове рішення може бути ухвалено судом лише після прийняття рішення по суті спору та за наявності перелічених у частині першій статті 270 ЦПК України підстав».
Постановою Верховного Суду від 09 серпня 2019 року касаційна скарга                ОСОБА_1 залишена без задоволення, а оскаржуване судове рішення без змін.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, у суду касаційної інстанції були відсутні підстави для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді касаційної інстанції.
З огляду на наведені вище норми процесуального закону й те, що вимоги заявника зводяться до незгоди з висновками суду по суті вирішення спору та розподілу судових витрат і не вказують на наявність визначених частиною першою статті 270 ЦПК України підстав для ухвалення додаткового рішення, колегія суддів доходить висновку про відмову у задоволенні заяви відповідача ОСОБА_1 .
Доводи наведені в обґрунтування заяви про ухвалення додаткового рішення є безпідставними, оскільки додаткове рішення суду - це такий акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог його повноти. 
При порушенні питання про ухвалення додаткового рішення з інших підстав, ніж ті, що передбачені статтею 270 ЦПК України, суд відмовляє у задоволенні заяви.
Заява ОСОБА_1 не містить правових підстав, визначених частиною першою статті 270 ЦПК України, за наявності яких суд може ухвалити додаткове рішення.
Тому колегія суддів вважає, що в задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення слід відмовити.
ЄСПЛ вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Керуючись статтями 260, 270 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:
Поновити ОСОБА_1 строк на подачу заяви про ухвалення додаткового судового рішення.
 
У задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення у справі за позовом Комунального підприємства «Червонограджитлокомунсервіс» до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 про визнання договору укладеним на умовах, передбачених нормативним актом, та стягнення заборгованості за утримання будинків і споруд та прибудинкових територій, - відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                Є. В. Петров
 
                                                                                                          А. А. Калараш
 
                                                                                                          О. С. Ткачук