Постанова                              
Іменем України
 
27 жовтня 2021 року 
м. Київ
справа № 453/1527/19-ц
провадження № 61-17300св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого – Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Олійник А. С. (суддя-доповідач), Погрібного С. О., Яремка В. В.,
учасники справи:
заявник – ОСОБА_1 ,
заінтересовані особи: Сколівський районний відділ державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області, ОСОБА_2 , 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області на ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2020 року у складі судді Микитина В. Я. та постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М., та касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня  2020 року у складі колегії суддів: Ніткевича А. В., Бойко С. М., Копняк С. М., 
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст скарги
У грудні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на дії та рішення головного державного виконавця Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі – державний виконавець) Кізими Ю. М., в якій просив визнати неправомірним та скасувати акт про примусове вселення стягувача   ОСОБА_2 до житлового будинку       АДРЕСА_1 , складений 26 листопада 2019 року; визнати неправомірною та скасувати постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 8 346,00 грн за примусове виконання рішення немайнового характеру, винесену 29 листопада 2019 року; визнати неправомірною та скасувати постанову про закінчення виконавчого провадження № 60284227, винесену 29 листопада 2019 року; зобов`язати державного виконавця Кізиму Ю. М. перевірити самостійне виконання боржником  ОСОБА_1 судового рішення про вселення ОСОБА_2 до житлового будинку       АДРЕСА_1 та скласти про це відповідний акт.
Вимоги скарги обгрунтовував тим, що 11жовтня 2019 року державний виконавець Кізима Ю. М. виніс постанову про відкриття виконавчого провадження № 60284227 на підставі виконавчого листа, виданого Сколівським районним судом Львівської області 27 вересня 2019 року про усунення перешкод у користуванні житловим будинком    АДРЕСА_1 шляхом вселення стягувача ОСОБА_2 .Цією постановою боржника зобов`язано виконати рішення суду добровільно протягом 10-ти днів.
Разом з тим, ще до відкриття виконавчого провадження, а саме 26 вересня 2019 року, до Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області (далі – СколівськеВДВС) він подав заяву про добровільне виконання судового рішення. Незважаючи на це державний виконавець Кізима Ю. М. 26 листопада 2019 року прибула на місце виконання судового рішення, де склала акт про примусове вселення стягувача у житловий будинок, одночасно нею винесено постанову про закінчення виконавчого провадження та про стягнення виконавчого збору у розмірі 8 346,00 грн за примусове виконання рішення немайнового характеру. Копії зазначених постанов та акта він отримав 05 грудня 2019 року, ознайомившись з яким зрозумів, що йдеться про примусове виконання, хоча був переконаний, що державний виконавець прибула для перевірки факту виконання ним судового рішення добровільно. Рішення суду виконано добровільно, тому підстав для його примусового виконання не було. 
Короткий зміст ухвали суду першої інстанції 
Ухвалою Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2020 року скаргу ОСОБА_1 задоволено.
Визнано неправомірним та скасовано акт про примусове вселення стягувача   ОСОБА_2  до житлового будинку  АДРЕСА_1 , складений 26 листопада 2019 року державним виконавцем Кізимимою Ю. М. у виконавчому провадженні від 11жовтня 2019 року № 60284227. 
Скасовано постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 8 346,00 грн за примусове виконання рішення немайнового характеру, винесену 29 листопада 2019 року державним виконавцем Кізимою Ю. М. у виконавчому провадженнівід 11 жовтня 2019 року № 60284227.
Скасовано постанову про закінчення виконавчого провадження № 60284227, винесену 29 листопада 2019 року державним виконавцем Кізима Ю. М. у виконавчому провадженні від 11жовтня 2019 року № 60284227.
Зобов`язано державного виконавця Кізиму Ю. М. перевірити самостійне виконання боржником   ОСОБА_1  судового рішення про вселення   ОСОБА_2  до житлового будинку  АДРЕСА_1 та скласти про це відповідний акт.
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що  ОСОБА_1 26 вересня                  2019 року подав особисто до Сколівського ВДВС заяву про добровільне виконання судового рішення, зазначивши, що надав стягувачеві ОСОБА_2 ключ від вхідних дверей будинку на  АДРЕСА_1 , який висить на цвяху у літній кухні, яка незачинена. До заяви долучено акт комісійного обстеження житлово-побутових умов від 25 вересня 2019 року на підтвердження викладених обставин та вільного доступу стягувача до житлового будинку. Проте, незважаючи на наявність такої зареєстрованої заяви  ОСОБА_1 , державний виконавець Кізима Ю. М. після винесення нею постанови про відкриття виконавчого провадження та після проходження десяти днів на добровільне виконання судового рішення, не перевірила викладених у заяві боржника обставин. Крім цього, згідно з актом від 26 листопада 2019 року проведено примусове вселення стягувача без участі працівників поліції, акт про примусове вселення стягувача складений за участю понятих, а не в їх присутності, не зазначено кількість його примірників та кому ці примірники надані, не вручено боржнику копію акта про примусове вселення стягувача до житлового будинку у день його складання та не роз’яснено прав щодо можливості його оскарження.
Короткий зміст постанови апеляційного суду
Постановою Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року ухвалу суду першої інстанції скасовано в частині скасування постанови про стягнення виконавчого збору.
Провадження у справі за скаргою  ОСОБА_1  на дії та рішення державного виконавця Сколівського ВДВС у виконавчому провадженні від 11жовтня 2019 року № 60284227 в частині оскарження постанови про стягнення виконавчого збору у розмірі 8 346,00 грн за примусове виконання рішення немайнового характеру закрито.
Роз`ясненоборжнику   ОСОБА_1  право на звернення до суду з цією вимогою в порядку адміністративного судочинства до Львівського окружного адміністративного суду.
В іншій частині ухвалу Сколівського районного суду Львівської області                           від 22 січня 2020 року залишено без змін.
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що з метою примусового виконання рішення суду та встановлення факту вселення державний виконавець прибула 26 листопада 2019 року за місцем проживання боржника, встановивши усунення перешкод стягувачу  ОСОБА_2 у користуванні житловим будинком, шляхом її вселення, склала відповідний акт про виконання рішення, а в подальшому – постанову про закриття виконавчого провадження. Проте ці обставини свідчать про допущення державним виконавцем порушень вимог порядку виконання рішень, за якими боржник зобов`язаний вчинити певні дії, зокрема в частині необхідності перевірки виконавцем наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 Закону України 02 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» в редакції на час вчинення державним виконавцем дій (далі – Закон № 1404-VIII), добровільного виконання рішення боржником. Також, обґрунтованим є висновок місцевого суду про допущення порушень при складанні самого акта, оскільки він складений без участі працівників поліції, в ньому не зазначено кількість його примірників, і осіб, яким ці примірники надані, не вручено боржнику копію акта про примусове вселення стягувача до житлового будинку у день його складання та не роз`яснено право щодо його оскарження. Законом № 1404-VIII встановлено спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Короткий зміст вимог касаційних скарг
У листопаді 2020 року Сколівський ВДВС звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати судові рішення у справі, ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні скарги. 
У листопаді 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову апеляційного суду в частині закриття провадження у справі, залишити в цій частині в силі ухвалу суду першої інстанції. 
Аргументи учасників справи
Доводи касаційної скарги Сколівського ВДВС 
Касаційна скарга Сколівського ВДВС обгрунтована тим, що стягувач подав заяву про примусове виконання рішення суду, сам факт подання такої заяви свідчить про його невиконання у добровільному порядку. Рішення суду немайнового характеру не допускає подвійного стягнення. Акт обстеження житлово-побутових умов не є підтвердженням виконання рішення суду про вселення. Державний виконавець констатував факт невиконання рішення суду у добровільному порядку та вчинив дії щодо примусового його виконання. 
Скасування акта державного виконавця не передбачено законодавством, оскільки такий акт лише фіксує факт виконання рішення суду.  ОСОБА_1 пропустив строк на оскарження дій Сколівського ВДВС. Суд не вирішив питання про поворот виконання рішення суду. 
Доводи касаційної скарги ОСОБА_1 . 
Касаційна скарга ОСОБА_1 обгрунтована тим, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору винесена у межах виконання судового рішення в цивільній справі, а тому в цій частині спір також є цивільним. У цьому випадку є необхідність відступлення від висновків Великої Палати Верховного Суду у постановах від 06 червня 2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження                   № 12-93гс18), у справі № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18) та від 10 квітня 2019 року у справі №766/740/17-ц. 
Крім того, про закриття провадження апеляційний суд ухвалив постанову, а не ухвалу, та послався на норми статей 374, 376 ЦПК України замість статті 377 ЦПК України, якою врегульовано спірне питання. 
Аргументи інших учасників справи
У відзиві Сколівського ВДВС на касаційну скаргу  ОСОБА_1 зазначено, що Законом № 1404-VIII не передбачено підстав для скасування постанови про стягнення виконавчого збору, з огляду на складні життєві умови боржника. Справи про оскарження рішень, дій чи бездіяльності державної виконавчої служби, прийнятих (вчинених, допущених) під час примусового виконання постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, витрат, пов`язаних з організацією та проведенням виконавчих дій, накладенням штрафу, як виконавчих документів в окремому виконавчому провадженні, належать до юрисдикції адміністративних судів. 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 01 лютого 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано матеріали справи.
У лютому 2021 року справа надійшла до Верховного Суду.
Ухвалою Верховного Суду від 04 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, у складі колегії з п`яти суддів.
Обставини справи, встановлені судами
Рішенням Сколівського районного суду Львівської області від 04 березня 2019 року у цивільній справі № 453/108/18 задоволено позов ОСОБА_2 та усунено їй перешкоди у користуванні житловим будинком        АДРЕСА_1 шляхом її вселення у зазначенийбудинок.
Рішення набрало законної сили 03 вересня 2019року.
27вересня 2019 року Сколівський районний суд Львівської області видав виконавчий лист навиконання зазначеного рішення.
До відкриття виконавчого провадження з примусового виконання зазначеного рішення 26 вересня 2019 року відповідач    ОСОБА_1 подав до Сколівського ВДВС заяву про добровільне виконання судового рішення, до заяви долучивакт комісійного обстеження житлово-побутових умов від 25вересня 2019 року, складенийкомісією при Верхньосиньовидненській селищній раді, на підтвердження викладених обставин та вільного доступу стягувача до житлового будинку.
09жовтня 2019 року стягувач    ОСОБА_2 звернулася до Сколівського ВДВС із заявою про відкриття виконавчого провадження.
11жовтня 2019 року державний виконавець відкрив виконавче провадження № 60284227 з виконання виконавчого листа № 453/108/18,виданого 27 вересня 2019 року Сколівським районним судом Львівської області. 
Позиція Верховного Суду
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційних скарг, відзиву на касаційну скаргу ОСОБА_1 . Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги ОСОБА_1 без задоволення, а касаційної скарги Сколівського ВДВС часткове задоволення з таких підстав. 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Щодо закриття провадження у справі в частині про стягнення виконавчого збору
Згідно із частиною другою статті 74 Закону № 1404-VIII рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Закриваючи провадження у справі у вказаній частині, апеляційний суд виходив із того, що Закон № 1404-VIIIвстановив спеціальний порядок судового оскарження рішення, дії чи бездіяльності державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця щодо стягнення виконавчого збору та/або витрат на проведення виконавчих дій, згідно з яким відповідні спори відносяться до юрисдикції адміністративних судів та підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Свої висновки апеляційний суд мотивував посиланням на правові висновки, викладені Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 06 червня                   2018 року у справі № 921/16/14-г/15 (провадження № 12-93гс18), у справі                       № 127/9870/16-ц (провадження № 14-166цс18), від 28 листопада 2018 року у справі № 2-01575/11 (провадження № 14-425цс18) та від 10 квітня 2019 року у справі №766/740/17-ц.
ОСОБА_1 в касаційній скарзі зазначає про необхідність відступлення від висновків Великої Палати Верховного Суду, посилаючись на те, що постанова державного виконавця про стягнення виконавчого збору винесена у межах виконання судового рішення в цивільній справі, а тому в цій частині спір також є цивільним. 
Згідно з частиною четвертою статті 403 ЦПК України суд, який розглядає справу в касаційному порядку у складі колегії суддів, палати або об`єднаної палати, передає справу на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо така колегія (палата, об`єднана палата) вважає за необхідне відступити від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного в раніше ухваленому рішенні Великої Палати.
Верховний Суд не вбачає підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, для відступу від висновку щодо застосування статті 74 Закону № 1404-VIII, оскільки Велика Палата Верховного Суду неодноразово зазначала, що оскарження постанови державного виконавця про стягнення виконавчого збору відноситься до юрисдикції адміністративних судів та підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства.
Таким чином, апеляційний суд обґрунтовано закрив провадження в частині оскарження постанови про стягнення виконавчого збору з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 255 ЦПК України, оскільки скарга не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства, а її розгляд належить до компетенції адміністративного суду.
Наведені в касаційній скарзі ОСОБА_1 доводи не спростовують висновків суду та не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права. 
Щодо оскарження акта державного виконавця
Доводи касаційної скарги Сколівського ВДВС, що скасування акта державного виконавця не передбачено законодавством, оскільки такий акт лише фіксує факт виконання рішення суду, є обгрунтованими з огляду на таке. 
Цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства. Кожна особа має право на судовий захист (стаття 11, 15 ЦК України).
Захист цивільних прав – це передбачені законом способи охорони цивільних прав у разі їх порушення чи реальної небезпеки такого порушення.
Способи захисту суб`єктивних цивільних прав розуміють як закріплені законом матеріально-правові заходи примусового характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, як вплив на правопорушника. 
Загальний перелік таких способів захисту цивільних прав та інтересів наведений в статті 16 ЦК України.
Власник порушеного права може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Частіше за все спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини.
Згідно з частиною четвертою статті 63 Закону № 1404-VIII виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Суди встановили, що 26 листопада 2019 року державний виконавець фактично констатувала виконання рішення суду, про що зазначила в акті. 
Отже, складений державним виконавцем акт про виконання боржником рішення суду є лише фіксацією такого порушення, що було виявлено під час проведення перевірки, тому оскарження лише факту складення такого акта, який не встановлює для боржника будь-яких обов`язків, не передбачено законодавством як спосіб захисту прав. 
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Верховного Суду від 26 лютого 2020 року у справі № 305/315/18.
Зазначений акт може бути визнаний як доказ (із наданням йому відповідної оцінки судом під час вирішення іншого спору), зокрема при оскарженні заявником постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, суд зобов`язаний дати оцінку щодо допущення порушень при складенні самого акта.
З огляду на зазначене вимога про скасування акта державного виконавця про виконання рішення суду не підлягає судовому розгляду. Обраний позивачем спосіб захисту прав, щодо скасування акта державного виконавця не є ефективним відновленням порушеного права.
Отже, судові рішення в частині визнання неправомірним та скасування акта про примусове вселення стягувача   ОСОБА_2  до житлового будинку       АДРЕСА_1 , складеного 26 листопада 2019 року державним виконавцем Кізима Ю. М. у виконавчому провадженні від 11 жовтня 2019 року № 60284227, необхідно скасувати із закриттям провадження у справі в цій частині. 
Щодо інших вимог скарги на дії ВДВС
Відповідно до пункту 9 частини третьої статті 129 Конституції Українидо основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
За статтею 129-1 Конституції Українисуд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання. Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку. Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.
Згідно з частиною першою статті 18 ЦПК Українисудові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, – і за її межами.
Відповідно до статті 19 Конституції Україниоргани державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно зі статтею 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі – рішення) – сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом (частина перша статті 74 Закону № 1404-VIII).
На підставі статті 447 ЦПК Українисторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини другої статті 18 Закону № 1404-VIII  виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.
Відповідно до пункту 1 частини третьої статті 18 Закону № 1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону.
Згідно з частиною першою статті 13 Закону № 1404-VIII під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів у випадках, передбачених цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.
Прийняттю державним виконавцем постанови про закінчення виконавчого провадження мають передувати певні дії стосовно боржника, послідовність яких визначена Законом.
Відповідно до частини шостої статті 26 Закону № 1404-VIII за рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною).
За рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.
У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, – протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність.
Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.
У разі повторного невиконання без поважних причин боржником рішення, якщо таке рішення може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом.
У разі невиконання боржником рішення, яке не може бути виконано без участі боржника, виконавець надсилає до органу досудового розслідування повідомлення про вчинення боржником кримінального правопорушення та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
Виконавець під час виконання рішення про заборону вчиняти певні дії або про утримання від вчинення певних дій доводить до відома боржника резолютивну частину такого рішення, про що складає відповідний акт. Після складення акта виконавець виносить постанову про закінчення виконавчого провадження (стаття 63 Закону № 1404-VIII).
Порядок виконання рішення про вселення стягувача визначено статтею 67 Закону № 1404-VIII.
За змістом наведеної норми державний виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону      № 1404-VIII, перевіряє виконання боржником рішення про вселення стягувача. У разі невиконання боржником рішення про вселення стягувача самостійно державний виконавець виконує його примусово.
Примусове вселення полягає у забезпеченні державним виконавцем безперешкодного входження стягувача у приміщення, зазначене у виконавчому документі, та його проживання (перебування) в ньому.
Державний виконавець зобов`язаний письмово повідомити боржника і стягувача про день і час примусового вселення. Боржник вважається повідомленим про примусове вселення стягувача, якщо повідомлення надіслано йому за адресою, за якою має здійснюватися вселення, чи іншою адресою, достовірно встановленою державним виконавцем. Відсутність боржника, належним чином повідомленого про день і час примусового вселення, під час виконання рішення про вселення не є перешкодою для вселення стягувача.
У разі якщо боржник перешкоджає виконанню рішення про вселення стягувача, державний виконавець накладає на нього штраф та вживає заходів примусового виконання рішення, передбачених цим Законом. Примусове вселення стягувача здійснюється у присутності понятих за участю працівників поліції.
Про примусове вселення стягувача державний виконавець складає акт, що підписується особами, які брали участь у виконанні рішення про примусове вселення.
У разі подальшого перешкоджання боржником проживанню (перебуванню) стягувача у приміщенні, в яке його вселено, стягувач має право звернутися до державного виконавця із заявою про відновлення виконавчого провадження. У такому разі державний виконавець має право повторно здійснити примусове вселення стягувача та накласти на боржника штраф у подвійному розмірі відповідно до статті 75 Закону № 1404-VIII. Виконавче провадження не відновлюється і повторне примусове вселення стягувача не здійснюється, якщо особа, яка перешкоджає його проживанню (перебуванню), не є боржником. Питання про вселення стягувача в такому разі вирішується в судовому порядку.
На виконання вимог статті 67 Закону № 1404-VIII державний виконавець Кізима Ю. М. вказала у своїй постанові від 11 жовтня 2019 року про необхідність боржнику виконати рішення суду протягом 10 робочих днів.
Разом з тим, за спливом зазначеного строку державний виконавець прибула                       26 листопада 2019 року за місцем проживання боржника та склала відповідний акт про примусове виконання рішення, а в подальшому винесла постанову про закриття виконавчого провадження без перевірки обставин добровільного виконання рішення суду боржником.
ОСОБА_1 26 вересня 2019 року особисто звернувся до Сколівського ВДВС із заявою про добровільне виконання судового рішення, до заяви долучив акт комісійного обстеження житлово-побутових умов від 25 вересня 2019 року на підтвердження викладених обставин та вільного доступу стягувача до житлового будинку.
Незважаючи на наявність такої зареєстрованої заяви ОСОБА_1 , державний виконавець Кізима Ю. М. після винесення нею постанови про відкриття виконавчого провадження та після проходження десяти днів на добровільне виконання судового рішення, не перевірила викладених у заяві боржника обставин.
01 листопада 2019 рокуОСОБА_1 повторно звернувся до Сколівського ВДВС із письмовою заявою про добровільне виконання судового рішення у наведений вище спосіб.
Разом з тим державний виконавець Кізима Ю. М. після отримання повторної заяви боржника про добровільне виконання судового рішення ще до дати відкриття виконавчого провадження у порушення норми статті 67 Закону № 1404-VIII не вжила заходів для перевірки обставин щодо добровільного виконання судового рішення, натомість 29 листопада 2019 року склала акт про примусове виконання судового рішення та винесла постанову про закінчення виконавчого провадження.
За таких встановлених судами обставин Верховний Суд погоджується із висновками судів про те, що державний виконавець за наявності заяви боржника від 26 вересня 2019 року про добровільне виконання судового рішення не перевірила наявність чи відсутність перешкод у доступі стягувача до житлового приміщення, не перевірила самостійне виконання боржником судового рішення про вселення стягувача до їх спільного житлового будинку й не склала відповідний акт після закінчення                    10-тиденного терміну, а 26 листопада 2019 року провела примусове вселення стягувача без участі працівників поліції, склала акт про примусове вселення стягувача за участю понятих, а не в їх присутності, та у присутності іншого державного виконавця.
Крім того, суди встановили, що 26 листопада 2019 року державний виконавець фактично констатувала виконання рішення суду, про що зазначила в акті, проте внаслідок порушення вимог Закону № 1404-VIII зазначила про примусовий порядок такого виконання. 
Також суди обгрунтовано вказали про допущення порушень при складенні самого акта без участі працівників поліції, без вказівки на кількість його примірників та кому ці примірники надані, без вручення боржнику його копії та роз`яснення права на його оскарження.
Згідно з частиною другою статті 451 ЦПК України у разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними.
Враховуючи наведене, вимоги скарги ОСОБА_1 про скасування постанови про закінчення виконавчого провадження № 60284227 та зобов`язання державного виконавця перевірити самостійне виконання боржником ОСОБА_1 судового рішення про вселення й скласти про це відповідний акт, є обгрунтованими, а висновки судів у цій частині відповідають вимогам закону. 
Доводи касаційної скарги Сколівського ВДВС про те, що стягувач подав заяву про примусове виконання рішення суду й сам факт подання такої заяви свідчить про його невиконання у добровільному порядку, є безпідставними, оскільки державний виконавець обставини добровільного виконання рішення суду не перевірила, у зв`язку з чим заява стягувача про примусове виконання рішення суду не свідчить про створення боржником перешкод у вселенні       ОСОБА_2 до житлового будинку. 
Є необгрунтованими доводи, Сколівського ВДВС у касаційній скарзі, що  ОСОБА_1 пропустив строк на оскарження дій ВДВС. 
Відповідно до частини п`ятої статті 74 Закону № 1404-VIII рішення та дії виконавця, посадових осіб органів ДВС можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналась або повинна була дізнатись про порушення її прав.
Згідно зі статтею 28 Закону № 1404-VIII копії постанов виконавця та інші документи виконавчого провадження доводяться виконавцем до відома сторін та інших учасників виконавчого провадження, надсилаються адресатам простим поштовим відправленням або доставляються кур`єром, крім постанов про відкриття виконавчого провадження, про повернення виконавчого документа стягувачу, повідомлення стягувачу про повернення виконавчого документа без прийняття до виконання, постанов, передбачених пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 цього Закону, які надсилаються рекомендованим поштовим відправленням. Боржник вважається повідомленим про початок примусового виконання рішень, якщо йому надіслано постанову про відкриття виконавчого провадження за адресою, зазначеною у виконавчому документі. Документи виконавчого провадження надсилаються стягувачу та боржнику за їхніми адресами, зазначеними у виконавчому документі. У разі зміни стороною місця проживання чи перебування або місцезнаходження документи виконавчого провадження надсилаються за адресою, зазначеною у відповідній заяві сторони виконавчого провадження. Документи виконавчого провадження доводяться до відома або надсилаються адресатам не пізніше наступного робочого дня з дня їх винесення.
Доказів доведення до відома боржника копії постанови про відкриття виконавчого провадження на виконання вимог статті 28 Закону № 1404-VIII суди не встановили, матеріали виконавчого провадження заявник отримав 05 грудня 2019 року, тому строк на оскарження рішень і дій державного виконавця при зверненні до суду у грудні 2019 року не пропустив. 
Безпідставними є також доводи касаційної скарги Сколівського ВДВС про те, що суд не вирішив питання про поворот виконання рішення суду. 
За змістом частини другої статті 444 ЦПК України, якщо рішення після його виконання скасовано і справу повернуто на новий розгляд, суд, ухвалюючи рішення, вирішує питання про поворот виконання, якщо під час нового розгляду справи він: 1) закриває провадження у справі; 2) залишає позов без розгляду; 3) відмовляє в позові повністю; 4) або задовольняє позовні вимоги в меншому розмірі.
Поворот виконання рішення – це цивільна процесуальна гарантія захисту майнових прав особи, яка полягає у поверненні сторін виконавчого провадження в попереднє становище через скасування правової підстави для виконання рішення та повернення стягувачем відповідачу (боржнику) всього одержаного за скасованим (зміненим) рішенням. Інститут повороту виконання рішення спрямований на поновлення прав особи, порушених виконанням скасованого (зміненого) рішення, та є способом захисту цих прав у разі отримання стягувачем за виконаним та у подальшому скасованим (зміненим) судовим рішенням неналежного, безпідставно стягненого майна (або виконаних дій), оскільки правова підстава для набуття майна (виконання дій) відпала (рішення Конституційного Суду України у справі за конституційним зверненням військової частини НОМЕР_1 щодо офіційного тлумачення положення пункту 28 частини першої статті 293 Цивільного процесуального кодексу України у взаємозв`язку з положеннями пунктів 2, 8 частини третьої статті 129 Конституції України від 2 листопада 2011 року № 13-рп/2011).
Розгляд скарги у порядку судового контролю за виконанням судових рішень не передбачає вирішення питання про поворот виконання судового рішення.
Згідно зі статтею 41 Закону № 1404-VIII у разі, якщо постанова виконавця про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа стягувачу визнана судом незаконною чи скасована в установленому законом порядку, виконавче провадження підлягає відновленню за постановою виконавця не пізніше наступного робочого дня з дня одержання виконавцем відповідного рішення. У разі відновлення виконавчого провадження стягувач, суд або орган (посадова особа), яким повернуто виконавчий документ, зобов`язані у місячний строк з дня надходження постанови про відновлення виконавчого провадження пред`явити його до виконання.
Таким чином, наслідки скасування постанови виконавця про закінчення виконавчого провадження визначені статтею 41 Закону № 1404-VIII та не пов`язуюються із статтею 444 ЦПК України. 
Доводи касаційної скарги Сколівського ВДВС не спростовують висновків судів по суті розгляду скарги і не дають підстав вважати, що суди неправильно застосували норми права в частині скасування постанови держановного виконавця про закінчення виконавчого провадження та перевірки самостійного виконання боржником судового рішення.
Висновки Верховного Суду за результатами розгляду касаційних скарг
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги, зокрема, має право скасувати судові рішення суду першої та апеляційної інстанцій у відповідній частині і закрити провадження у справі.
Відповідно до частини першої статті 414 ЦПК України судове рішення, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню в касаційному порядку повністю або частково із закриттям провадження у справі або залишенням позову без розгляду у відповідній частині з підстав, передбачених статтями 255 та 257 цього Кодексу.
Перевіривши в межах касаційних скарг правильність застосування судами норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд вважає за необхідне касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, касаційну скаргу Сколівського ВДВС задовольнити частково. Судові рішення в частині визнання неправомірним та скасування акта про примусове вселення стягувача ОСОБА_2 до житлового будинку АДРЕСА_1 , складеного 26 листопада 2019 року державним виконавцем Кізима Ю. М. у виконавчому провадженні від 11 жовтня 2019 року № 60284227, підлягають скасуванню із закриттям провадження у справі в цій частині, в іншій частині постанова суду апеляційної інстанції підлягає залишенню без змін. 
Керуючись статтями 400, 401, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргуОСОБА_1 залишити без задоволення.
Касаційну скаргу Сколівського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Львівській області задовольнити частково. 
Ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року в частині визнання неправомірним та скасування акта про примусове вселення стягувача ОСОБА_2  до житлового будинку      АДРЕСА_1 , складеного 26 листопада 2019 року державним виконавцем Кізимою Юліаною Мирославівною у виконавчому провадженні від 11 жовтня 2019 року № 60284227, скасувати, провадження у справі в цій частині закрити.
В іншій частині ухвалу Сколівського районного суду Львівської області від 22 січня 2020 року та постанову Львівського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року залишити без змін. 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                О. В. Ступак
Судді                                                                                                             І. Ю. Гулейков
А. С. Олійник
С. О. Погрібний
                                                                                                                       В. В. Яремко