Постанова
Іменем України
21 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 760/4972/20
провадження № 61-7075св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Висоцької В. С. (суддя-доповідач), Грушицького А. І., Литвиненко І. В.,
 
учасники справи:
позивач – ОСОБА_1 ,
відповідач – Київське квартирно-експлуатаційного управління,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні в порядку письмового провадження касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року у складі судді Шереметьєвої Л. А. та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року у складі колегії суддів             Шахової О. В., Андрієнкр А. М., Поліщук Н. В.,
 
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог
У лютому 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду до Київського квартирно-експлуатаційного управління (далі – Київське КЕУ), з позовом, в якому просив зобов`язати відповідача перенести дату зарахування його на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 17 серпня 1992 року, а також внести відповідні зміни в облікові документи щодо черги на отримання житла з урахуванням нової дати.
Позов мотивовано тим, що з 17 серпня 1992 року разом з родиною у складі чотирьох осіб позивач перебував на квартирному обліку у військовій частині           НОМЕР_1 Міністерства оборони України (далі – в/ч НОМЕР_1 ).
У 2019 році стало відомо, що протокольним рішенням засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_2 від 30 жовтня 2015 року № 40 позивача з родиною зараховано на квартирний облік з 03 березня 1995 року на підставі довідки Хмельницької КЕЧ №67 від 02 жовтня 2015 року, у зв`язку з чим він звернувся до командування в/ч НОМЕР_2 із заявою, в якій просив змінити дату зарахування його на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 18 серпня 1992 року.
Протокольним рішенням засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_2                             від 07 листопада 2019 року № 101 заяву задоволено та перенесено дату зарахування на квартирний облік при в/ч НОМЕР_2 з 03 березня 1995 року на            17 серпня 1992 року.
На підставі цього рішення надано довідку про перебування позивача на обліку осіб, які потребують покращення житлових умов при в/ч НОМЕР_2 , з 17 серпня 1992 року за номером 1.
Проте, після звернення житлової комісії в/ч НОМЕР_2 до відповідача для перевірки законності перенесення дати зарахування на квартирний облік, листом від 10 грудня 2019 року було повідомлено про відсутність правових підстав для зміни дати зарахування на квартирний облік.
Позивач вважає рішення відповідача таким, що порушує його права на житло, оскільки за таких обставин його місце в квартирній черзі визначено датою набрання чинності відомчим наказом - 03 березня 1995 року, а не з часу взяття на облік, тобто з 17 серпня 1992 року.
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року позов ОСОБА_1 , залишеного без змін постановою Київського апеляційного суду від 21 березня 2021 року, задоволено.
Зобов`язано Київське КЕУ перенести дату зарахування ОСОБА_1 на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 17 серпня 1992 року та внести відповідні зміни в обліковий документ щодо черги на отримання житла з урахуванням нової дати.
Стягнуто з Київського КЕУ на користь ОСОБА_1 840 грн судового збору, сплаченого останнім при зверненні до суду з позовом.
Рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду мотивовані тим, що позивача у встановленому законом порядку було зараховано на квартирний облік у військовій частині НОМЕР_1 з 17 серпня 1992 року, тому датою постановки останнього на квартирний облік є саме 17 серпня                 1992 року.
Обмеження, передбачене пунктом 2 наказу Міністра оборони України                   від 03 лютого 1995 року № 20 порушує право позивача, як військовослужбовця і громадянина на житло, передбачене статтею 47 Конституції України та суперечить вимогам статей 38-44 ЖК УРСР щодо черговості надання жилих приміщень для військовослужбовців, оскільки фактично визначає не за часом взяття їх на квартирний облік, а за часом набрання чинності цим наказом. ОСОБА_1 був прийнятий на квартирний облік ще до введення в дію зазначеного наказу, який до того ж на час розгляду справи, втратив чинність на підставі наказу Міністерства оборони №577 від 06 жовтня 2006 року.
 
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У касаційній скарзі Київське КЕВ не погодилось з висновками судів попередніх інстанцій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати ухвалені у справі рішення та відмовити у задоволенні позову. 
 
Узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Касаційна скарга мотивована тим, що суди вирішили справу без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 21 березня 2018 року у справі                №57/314-6/526-2012, від 03 квітня 2018 року у справі №910/31767/15, 
від 17 липня 2018 року у справі №911/4006/16, від 27 вересня 2018 року у справі №362/4307/17, від 10 жовтня 2019 року у справі №359/1347/17, від 
27 грудня 2019 року у справі №912/3644/17, від 03 червня 2020 року у справі №552/7474/17, від 17 червня 2020 року у справі №362/1421/18, Верховного Суду України від 16 серпня  2017 року у справі №6-2667цс16. 
Під час розгляду справи судами не враховано, що саме позивач зобов`язаний був довести, що рішенням житлової комісії його зараховано на квартирний облік з 17 серпня 1992 року, оскільки саме рішення житлової комісії є первинним документом, що свідчить про зарахування на квартирний облік. Проте позивачем таких обставин не доведено, а судами не досліджено факт перебування позивача на черзі з 17 серпня 1992 року на підставі належних первинних документів.
У цій частині судами не враховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 10 жовтня 2019 року у справі №359/1347/17, від 27 вересня 2018 року у справі №362/4307/17.
Судами попередніх інстанцій не враховано порядок зарахування на облік і отримання житла, визначений пунктами 11, 14, 24 Положення про порядок забезпечення житловою площею в Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20, діючого з            03 березня 1995 року, яким вперше була закріплена правова норма, що військовослужбовці Збройних Сил України, які перебувають на квартирному обліку, при переміщені по службі, пов`язаному з переїздом до іншого гарнізону, приймаються на квартирний облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби. 
Відповідно до наказу №20 у випадках, передбачених абзацом четвертим пункту 11 зазначеного Положення, при переміщенні військовослужбовця по службі в інший гарнізон йому зараховується попередній час перебування на квартирному обліку, але не раніше, ніж з дня набрання чинності цим наказом, тобто з 03 березня 1995 року.
В той час, згідно до наказу №220, діючого з 23 грудня 1992 року правова норма щодо збереження попереднього часу зарахування на квартирний облік при переміщенні військовослужбовців до іншого гарнізону (іншу місцевість) відсутня і військовослужбовці зараховуються на квартирний облік без збереження попереднього часу перебування на квартирному обліку за останнім місцем служби.
Таким чином, у військовослужбовців, які були зараховані на квартирний облік до введення в дію наказів №№577, 737 дата зарахування зафіксована                     03 березня 1995 року, а у військовослужбовців, зарахованих після 03 березня 1995 року - з часу прийняття рішення житловою комісією.
Крім того, заявник посилається на безпідставне незастосування судами строків позовної давності. За доводами відповідача факт обізнаності позивача про порушення його права перебування на квартирному обліку підтверджується витягом з протоколу № 22 засідання житлової комісії військової частини НОМЕР_3 м. Хмельницький від 26 вересня 2000 року, відповідно до якого ОСОБА_1 зараховано на квартирний облік при військовій частині НОМЕР_3 з 03 березня 1995 року та рапорт позивача, адресований командиру військової частини НОМЕР_4 , зареєстрований 09 грудня 2015 року, в якому останній ініціював питання щодо зарахування його та членів його сім`ї на облік для поліпшення житлових умов у м. Васильків, де власноруч зазначає дату зарахування на квартирний облік – 03 березня           1995 року. Проте позовну заяву подано лише у 2020 році, тобто, поза межами загального строку позовної давності.
Таким чином, суди попередніх інстанцій в частині строків позовної давності ухвалили рішення, які не відповідають висновкам Верховного Суду, викладених у постановах від 27 грудня 2019 року у справі №912/3644/17,             від 21 березня 2018 року у справі №57/314-6/526-2012, від 03 квітня 2018 року у справі №910/31767/15, від 17 липня 2018 року у справі №911/4006/16, та у постанові Верховного Суду України від 16 серпня  2017 року у справі                      №6-2667цс16.
 
Узагальнений виклад позиції інших учасників справи
У відзиві на касаційну скаргу ОСОБА_1 заперечує проти доводів відповідача та просить залишити ухвалені у справі рішення судів без змін, посилаючись на їх законність і обґрунтованість.
Фактичні обставини, встановлені судами
З01 серпня 1988 року по 17 січня 2018 року ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України.
З 17 серпня 1992 року разом з родиною в складі чотирьох осіб перебував на квартирному обліку у в/ч НОМЕР_1 , що підтверджується довідкою № 2537              від 24 вересня 1998 року.
Протокольним рішенням засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_2 від 30 жовтня 2015 року позивача з родиною зараховано на квартирний облік з 03 березня 1995 року на підставі довідки Хмельницької КЕЧ від 02 жовтня 2015 року.
Протокольним рішенням засідання житлової комісії в/ч НОМЕР_2                            від 07 листопада 2019 року за заявою позивача перенесено дату його зарахування на квартирний облік при в/ч НОМЕР_2 з 03 березня 1995 року на          17 серпня 1992 року.
Листом від 10 грудня 2019 року Київське квартирно-експлуатаційне управління повідомило про відсутність підстав для перенесення дати зарахування сім`ї позивача на квартирний облік на 1992 рік.
 
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
Касаційні скарги задоволенню не підлягають.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Статтею 47 Конституції Українивстановлено, що кожен має право на житло. Держава створює умови, за яких кожний громадянин матиме змогу побудувати житло, придбати його у власність або взяти в оренду. Громадянам, які потребують соціального захисту, житло надається державою та органами місцевого самоврядування безоплатно або за доступну для них плату відповідно до закону. Ніхто не може бути примусово позбавлений житла інакше як на підставі закону за рішенням суду.
Статтею 39 ЖК УРСРпередбачено, що громадяни беруться на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи - спільним рішенням адміністрації підприємства, установи, організації чи органу кооперативної або іншої громадської організації і відповідного профспілкового комітету. При цьому беруться до уваги рекомендації трудового колективу. Рішення про взяття громадян на облік потребуючих поліпшення житлових умов за місцем роботи затверджується виконавчим комітетом районної, міської, районної в місті, селищної, сільської Ради народних депутатів.
Громадянам, які перебувають на обліку потребуючих поліпшення житлових умов, жилі приміщення надаються в порядку черговості (стаття 43 ЖК УРСР).
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначає Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
Частиною першою статті 12 Закону України «Про соціальний захист військовослужбовців та членів їх сімей» встановлено, що держава забезпечує військовослужбовців жилими приміщеннями або за їх бажанням грошовою компенсацією за належне їм для отримання жиле приміщення на підставах, у порядку і відповідно до вимог, встановлених ЖК Української РСР та іншими нормативно-правовими актами.
На виконання пункту 1 статті 12 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» Кабінет Міністрів України постановою від 03 серпня 2006 року № 1081 затвердив Порядок забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями (далі – Порядок). 
Пунктом 4 цього Порядку, передбачено, що центральні органи виконавчої влади, які здійснюють керівництво Збройними Силами, іншими утвореними відповідно до законів України військовими формуваннями, правоохоронні органи спеціального призначення, Держспецтрансслужба та Держспецзв`язок, посади в яких комплектуються військовослужбовцями, видають нормативно-правові акти з питань забезпечення військовослужбовців житлом. 
Згідно із пунктом 26 постанови Кабінету Міністрів України «Про забезпечення військовослужбовців та членів їх сімей житловими приміщеннями» та пунктом 3.7 наказу Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року № 577, військовослужбовці, які перебувають на обліку, у разі переміщення по військовій службі, пов`язаного з переїздом до іншого гарнізону (в іншу місцевість), зараховуються на облік за новим місцем служби разом з членами їх сімей із збереженням попереднього часу перебування на обліку, а також у списках осіб, що користуються правом першочергового або позачергового одержання житла.
Вирішуючи спір, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, з урахуванням наведених норм права, правильно встановив фактичні обставини справи, обґрунтовано виходив з того, що перенесення дати зарахування позивача на квартирний облік з 17 серпня 1992 року на 03 березня 1995 року є порушенням його прав та інтересів, а дії відповідача призводять до порушення рівності в черговості забезпечення житлом осіб, які проходять військову службу. 
Внесення змін до дати зарахування позивача на квартирний облік з 03 березня 1995 року на 17 серпня 1992 року забезпечує рівність в черговості забезпечення житлом військовослужбовців, які проходять військову службу, не змінюючи місця служби, та військовослужбовців, які внаслідок переїзду до іншого місця служби можуть втратити при цьому час квартирного обліку за попереднім місцем служби.
При цьому суди обґрунтовано виходили з того, що при визначенні черговості надання жилого приміщення для позивача застосуванню підлягають приписи статей 38-44 ЖК УРСР, а не наказ Міністра оборони України від 03 лютого      1995 року № 20, який істотно звужує обсяг встановлених законом прав та втратив чинність на підставі наказу Міністра оборони України від 06 жовтня 2006 року №577, тобто був нечинним на момент прийняття рішення житлової комісії від 30 жовтня 2015 року про зарахування позивача з на квартирний облік, та рішення житлової комісії від 07 листопада 2019 року про перенесення дати його зарахування.  
Схожих за змістом висновків дійшов Верховний Суд у постановах                        від 28 березня 2018 року у справі №760/9507/15, від 07 червня 2018 року у справі №362/4273/17, від 27 вересня 2018 року у справі №362/4307/17,               від 22 листопада 2018 року у справі №362/6383/16-ц, від 18 березня 2019 року у справі №285/3566/17, від 20 березня 2019 року у справі №760/750/16,             від 04 листопада 2019 року у справі №362/776/19, від 22 листопада 2019 року у справі №362/1608/17, від 21 квітня 2021 року у справі №760/8659/19,                  від 03 серпня 2021 року у справі №752/2951/19.
За таких обставин доводи касаційної скарги щодо відсутності підстав для перенесення періоду перебування позивача на квартирному обліку з                         03 березня 1995 року на 17 серпня 1992 року є необґрунтованими.
Колегія суддів не приймає до уваги посилання у касаційній скарзі на неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду                       від 27 вересня 2018 року у справі №362/4307/17, від 03 червня 2020 року у справі №552/7474/17, 17 червня 2020 року у справі №362/1421/18, оскільки висновки у цих справах є схожими за своїм змістом висновкам, з яких суди виходили, задовольняючи позовні вимоги, заявлені у справі, яка переглядається, та покладені в основу спростування доводів відповідача щодо відсутності підстав для перенесення періоду перебування позивача на квартирному обліку з урахуванням обмежень, встановлених наказом Міністра оборони України від 03 лютого 1995 року № 20.
Посилання у касаційній скарзі на постанову Верховного Суду від 10 жовтня 2019 року у справі №359/1347/17 про визнання незаконним та скасування рішення житлової комісії військової частини, поновлення на квартирному обліку громадян, які потребують поліпшення житлових умов, є необґрунтованими, оскільки у цій справі є відмінними предмет спору і підстави позову, є іншими встановлені фактичні обставини, що формують зміст правовідносин, ніж у справі, яка переглядається. У кожній із зазначених справ суди виходили з конкретних обставин справи та фактично - доказової бази з урахуванням наданих сторонами доказів, оцінюючи їх у сукупності.
Крім того, у наведеній постанові, на яку посилається заявник, Верховний Суд погодився з тим, що дії по прийняттю рішення щодо перенесення дати зарахування на квартирний облік позивача та членів його сім`ї є неправомірними, а оскаржувані дії відповідача призвели до порушення рівності у черговості забезпечення житлом військовослужбовців. У цій справі, як і у справі, яка переглядається суд захистив житлові права військовослужбовця, зокрема в частині часу, з якого він вважається зарахованим на квартирний облік. Проте, обставини у  цих справах і доказовий матеріал відрізняються.
Доводи касаційної скарги у переважній більшості є аналогічними аргументам, на які відповідач посилався, заперечуючи проти позову під час розгляду справи судом першої інстанції, та зазначених ним в апеляційній скарзі на рішення суду першої інстанції, яким надана належна оцінка судами попередніх інстанцій, у зв`язку з чим, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника.
При цьому, колегія суддів не приймає до уваги посилання заявника у касаційній скарзі на незастосування судами строків позовної давності, про що заявлено у відзиві на позовну заяву, оскільки у вказаному відзиві відповідач посилався на обставини, які на його думку, спростовували твердження позивача про початок перебігу строку позовної давності, та зауважував, що саме позивач має довести, з якого часу йому стало відомо про порушення прав. Посилаючись на наведене, відповідач, у тексті відзиву констатував наявність у нього права заявити про сплив позовної давності. Проте у відзиві просив відмовити у задоволенні позову саме з підстав недоведеності та необґрунтованості заявлених вимог. Заява відповідача про застосування позовної давності в матеріалах справи відсутня. 
Оскаржуючи рішення суду першої інстанції про задоволення позову, відповідач не посилався на незастосування судом позовної давності у якості підстави для скасування судового рішення та відмови у позові з цієї підстави. Такі аргументи, зазначені відповідачем лише у касаційній скарзі та не були предметом перевірки і оцінки судом апеляційної інстанції, який розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відхиляючи наведені доводи касаційної скарги, колегія суддів не приймає до уваги посилання заявника на постанови Верховного Суду від 27 грудня           2019 року у справі №912/3644/17, від 21 березня 2018 року у справі                      №57/314-6/526-2012, від 03 квітня 2018 року у справі №910/31767/15,                   від 17 липня 2018 року у справі №911/4006/16, та у постанові Верховного Суду України від 16 серпня  2017 року у справі №6-2667цс16.
В силу вимог статті 400 ЦПК України, суд касаційної інстанції не може вдаватись до встановлення або до оцінки обставин, що не були встановлені в оскаржуваних рішеннях, не вирішує питання про достовірність або недостовірність доказів чи про перевагу одних доказів над іншими.
У справі, яка переглядається, Верховний Суд переглянув у касаційному порядку судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, зокрема з підстави, передбаченої пунктом 1 частини другої статті 389 ЦПК України.  
ВИСНОВКИ ЗА РЕЗУЛЬТАТАМИ РОЗГЛЯДУ КАСАЦІЙНОЇ СКАРГИ
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне залишити касаційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду першої інстанції та постанову апеляційного суду – без змін, оскільки доводи касаційної скарги висновків судів не спростовують. 
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
 
ПОСТАНОВИВ :
Касаційну скаргу Київського квартирно-експлуатаційного управління залишити без задоволення.
Рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 10 червня 2020 року та постанову Київського апеляційного суду від 24 березня 2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                     В. С. Висоцька
 
      А. І. Грушицький
 
      І. В. Литвиненко