Ухвала
Іменем України
 
06 грудня 2021 року
м. Київ
 
справа № 344/7164/21
провадження № 61-18716ск21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Усика Г. І. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Ступак О. В., вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2021 року у складі судді Бородовського С. О. та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у складі колегії суддів: Максюти І. О., Василдишин Л. В., Горейко М. Д., у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ), Акціонерне товариство «ПроКредит Банк», на бездіяльність державного виконавця,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст заявлених вимог та ухвалених судових рішень
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду зі скаргою на бездіяльність державного виконавця, яку мотивувала тим, що на виконанні Івано-Франківського міського відділу державної виконавчої служби (далі - Івано-Франківський міський відділ ДВС) перебувало виконавче провадження 
№ 29346583 з примусового виконання судового наказу від 04 лютого 2008 року № 2н-179/2008, про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_4 , 
ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь Закритого акціонерного товариства «ПроКредит Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 
34 556,49 грн. Постановою державного виконавця від 23 квітня 2008 року відкрито виконавче провадження.
 
Постановою державного виконавця від 17 листопада 2011 року накладено арешт на майно боржника та оголошено заборону на його відчуження.
 
Постановою державного виконавця від 04 квітня 2013 року виконавчий документ повернуто стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (відсутність у боржника майна).
 
У березні 2021 року заявник звернулася до Івано-Франківського міському відділу ДВС із заявою про скасування арешту майна. У квітні 2021 року міський відділ ДВС повідомив, що 04 квітня 2013 року виконавче провадження завершено, державним виконавцем винесено постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначена підстава завершення виконавчого провадження згідно з положеннями Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає зняття арешту з майна боржника. У всіх інших випадках арешт майна може бути знятий за рішенням суду. 
 
Посилаючись на те, що у порушення положень статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» державний виконавець не вирішив питання про зняття арешту з майна боржника, заявник просила визнати незаконними дії Івано-Франківського міського відділу ДВС, щодо відмови у знятті арешту накладеного на майно ОСОБА_1 у виконавчому провадженні 
№ 29346583 та зобов`язати скасувати постанову державного виконавця про арешт майна від 17 листопада 2011 року.
 
Ухвалою Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області 
від 04 серпня 2021 року, залишеною без змін постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, у задоволенні скарги відмовлено.
 
Ухвала суд першої інстанції в висновком якого погодився апеляційний суд, мотивована тим, що у разі повернення виконавчого документа стягувачеві на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження», виконавче провадження не є закінченим. До того ж, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення, державний виконавець і не має права на зняття арешту з майна боржника. 
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
У листопаді 2021 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга 
представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2021 року та постанову Івано0Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, у якій заявник просив скасувати оскаржувані судові рішення та направити справу на новий розгляд суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
 
Касаційна скарга мотивована посиланням на те, суди попередніх інстанцій неправильно застосували положення Закону України «Про виконавче провадження» 1999 року (у редакції чинній на момент винесення постанови про повернення виконавчого листа стягувачу). Суди не урахували, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа з різних підстав, законодавець визначив як стадію завершення виконавчого провадження, за яким ніякі інші дії державним виконавцем не проводяться. Також, судами попередніх інстанцій не враховано висновок Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 про те, що незняття державним виконавцем арешту з майна боржника у виконавчому провадження при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби.
 
Позиція Верховного Суду та нормативно-правове обгрунтування
 
Відповідно до вимог частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
 
Згідно з положеннями частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необгрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.
 
Із касаційної скарги вбачається, що вона є необгрунтованою, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.
 
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
За приписами статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права чи свободи.
 
За змістом статті 451 ЦПК України за результатами розгляду скарги суд постановляє ухвалу. У разі встановлення обгрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, в межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову в задоволенні скарги.
 
Судами встановлено, що 04 лютого 2008 року Івано-Франківським міським судом Івано-Франківської області видано судовий наказ про стягнення у солідарному порядку з ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_1 на користь ЗАТ «ПроКредит Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 34 556,49 грн. Постановою державного виконавця від 23 квітня 200 року відкрито виконавче провадження № 29346583 з примусового виконання судового наказу № 2-н-179/2008 від 04 лютого 2008 року.
 
Згідно з відомостями Державного реєстру речових прав на нерухоме майно постановою державного виконавця від 17 листопада 2011 року накладено арешт на майно боржника ОСОБА_1 та оголошено заборону на його відчуження.
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського міського відділу ДВС із заявою про скасування арешту накладеного постановою державного виконавця від 17 листопада 2011 року у виконавчому провадженні № 29346583 та видачу довідки про те, що виконавче провадження № 29346583 знищено.
 
Згідно з відповіддю начальника Івано-Франківського міського відділу ДВС 
від 30 квітня 2021 року, на виконанні у відділі перебувало виконавче провадження № 29346583 про стягнення з ОСОБА_1 на користь 
ЗАТ «ПроКредит Банк» заборгованості за кредитним договором у розмірі 
34 556,49 грн. 04 квітня 2013 року державний виконавець виніс постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження». Зазначена підстава завершення виконавчого провадження відповідно до Закону України «Про виконавче провадження» не передбачає зняття арешту з майна боржника. Постанова про арешт майна боржника не скасована.
 
У касаційній скарзі представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 вказував, що державний виконавець повернувши виконавчий лист стягувачу у виконавчому провадженні № 29346583 фактично закінчив виконавче провадження, однак у порушення вимог Закону України «Про виконавче провадження» не зняв арешт з належного ОСОБА_1 нерухомого майна.
 
Згідно з пунктом 2 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» (тут і далі - у редакції чинній на момент вчинення виконавчих дій) виконавчий документ, на підставі якого відкрито виконавче провадження, за яким виконання не здійснювалося або здійснено частково, повертається стягувачу у разі, якщо у боржника відсутнє майно, на яке може бути звернуто стягнення, а здійснені державним виконавцем відповідно до цього Закону заходи щодо розшуку такого майна виявилися безрезультатними.
 
Повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених цією статтею, не позбавляє його права повторно пред`явити виконавчий документ до виконання протягом строків, встановлених статтею 22 цього Закону (частина п`ята статті 47 Закону України «Про виконавче провадження»).
 
Відповідно до статті 49 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у передбачених частиною першою цієї статті випадках. При цьому у ній не зазначено такого випадку, як повернення виконавчого листа стягувачу у зв`язку з відсутністю майна у боржника.
 
Згідно із частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження» у разі, якщо у виконавчому провадженні державним виконавцем накладено арешт на майно боржника, у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа до суду або іншого органу (посадовій особі), який його видав, державний виконавець зазначає про зняття арешту, накладеного на майно боржника.
 
Таким чином, у разі повернення виконавчого документа стягувачу виконавче провадження не є закінченим, після якого могли б наступити правові наслідки, передбачені частиною другою статті 50 Закону України «Про виконавче провадження».
 
У постанові Верховного Суду від 16 березня 2020 року в справі № 137/1649/17 (провадження № 61-26969св18) зазначено, що «згідно зі статтею 49 Закону України «Про виконавче провадження» повернення виконавчого документа стягувачу не є підставою для закінчення провадження. Отже, зняття арешту з майна боржника пов`язується із закінченням виконавчого провадження, а не з поверненням виконавчого документа стягувачу».
 
У постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 17 січня 2018 року у справі № 910/8019/15-г зазначено, що «державному виконавцю не надано право на зняття арешту з майна боржника, у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав відсутності у боржника майна, на яке може бути звернуто стягнення».
 
Установивши, що постанова про арешт майна боржника не скасована, а повернення виконавчого документа стягувачу у даній справі не є підставою для закінчення виконавчого провадження, суди попередніх інстанцій дійшли обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні скарги ОСОБА_1 на дії державного виконавця щодо відмови у знятті арешту з належного їй майна.
 
Посилання заявника на те, що судами попередніх інстанцій не враховано висновок Верховного Суду від 27 березня 2020 року у справі № 817/928/17 про те, що незняття державним виконавцем арешту з майна боржника у виконавчому провадження при поверненні виконавчого документа стягувачеві є протиправною бездіяльністю органу державної виконавчої служби, є необгрунтованими, оскільки зазначений висновок Верховний Судом викладено за інших встановлених судами обставин справи.
 
Інші доводи касаційної скарги висновків судів першої та апеляційної інстанції не спростовують і на законність оскаржуваних судових рішень не впливають.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права не знайшли свого підтвердження, правильне застосування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що свідчить про необгрунтованість скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Ураховуючи наведене, ухвала Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року, ухвалені з дотриманням норм матеріального та процесуального права. Правильне застосовування норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, а наведені у касаційній скарзі доводи не дають підстав для висновку щодо незаконності та неправильності оскаржуваного судового рішення.
 
Керуючись частиною четвертою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 на ухвалу Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2021 року та постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 , заінтересовані особи: Івано-Франківський міський відділ державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства 
юстиції (м. Івано-Франківськ), Акціонерне товариство «ПроКредит Банк», на бездіяльність державного виконавця, відмовити.
 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали надіслати заявникові. 
 
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.
 
Судді:	Г. І. Усик     І. Ю. Гулейков     О. В. Ступак