У х в а л а    
 
29 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 607/1383/20
 
провадження № 61-18348ск21 
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Осіяна О. М. (суддя-доповідач), Білоконь О. В., Сакари Н. Ю., 
 
розглянув касаційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Варода Павла Борисовича на постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії головного державного виконавця Тернопільського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Туаєвої Катерини Богданівни про закінчення виконавчого провадження,
 
ВСТАНОВИВ:
 
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з указаною скаргою та просив суд визнати неправомірною та скасувати постанову головного державного виконавця Тернопільського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (далі - Тернопільського РВ ДВС Південно-Західного МУ МЮ) (м. Івано-Франківськ) Туаєвої К. Б. від 24 лютого 2021 року № 64152380 про закінчення виконавчого провадження щодо виконання виконавчого листа, виданого Тернопільським міськрайонним судом Тернопільської області від 05 січня 2021 року № 607/1383/20 та зобов`язати головного державного виконавця, а саме: відновити вказане виконавче провадження; стягнути за рахунок бюджетних асигнувань з Тернопільського РВ ДВС Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ) на користь ОСОБА_1 понесені ним судові витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 5 тис. гривень.
 
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 03 червня 2021 року скаргу ОСОБА_1 задоволено. 
 
Постановою Тернопільського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року апеляційні скарги комунального некомерційного підприємства «Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр» Тернопільської обласної ради (далі - КНП «Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр» ТОР) та Тернопільського РВ ДВС Південно-Західного МУ МЮ (м. Івано-Франківськ) задоволено. Ухвалу Тернопільського міськрайонного суду від 03 червня 2021 року скасовано й ухвалено нове судове рішення, яким у задоволенні скарги ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Ухвала суду апеляційної інстанції інстанції, мотивована тим, що скаржнику ОСОБА_1 у повному обсязі виплачено середній заробіток за час вимушеного прогулу.
 
08 листопада 2021 року, тобто з пропуском строку на касаційне оскарження, представник ОСОБА_1 - адвокат Варода П. Б. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, в якій просить оскаржуване судове рішення скасувати й залишити в силі судове рішення першої інстанції.
 
Касаційна скарга містить клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, з зазначенням того, що повний текст оскаржуваного судового рішення апеляційної інстанції отримано 08 жовтня 2021 року, надавши цьому відповідні докази.  
 
Частинами першою та другою статті 390 ЦПК України передбачено, що касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
 
Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.
 
Зважаючи на те, що строк на касаційне оскарження судового рішення заявником пропущено з поважних причин, вважаємо за можливе його поновити.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.
 
Доводи касаційної скарги та зміст оскаржуваного судового рішення не дають підстав для висновку, що судом апеляційної інстанції було допущено порушення норм процесуального права, які передбачені статтею 411 ЦПК України як підстави для скасування судового рішення. 
 
Частиною першою статті 263 ЦПК України визначено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним й обґрунтованим.
 
Відповідно до абзацу 2 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно із частиною четвертою статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
 
Частиною шостою статті 394 ЦПК України визначено, що ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
 
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити з наступних підстав.
 
Предметом оскарження у цій справі, як вбачається зі змісту касаційної скарги, є судове рішення апеляційної інстанцій про відмову у задоволенні скарги.
 
Відповідно до статті 447 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду зі скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу порушено їх права чи свободи.
 
Положеннями частини другої, третьої статті 451 ЦПК України визначено, що  у  разі встановлення обґрунтованості скарги суд визнає оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність неправомірними і зобов`язує державного виконавця або іншу посадову особу органу державної виконавчої служби, приватного виконавця усунути порушення (поновити порушене право заявника). Якщо оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність були прийняті або вчинені відповідно до закону, у межах повноважень державного виконавця або іншої посадової особи органу державної виконавчої служби, приватного виконавця і право заявника не було порушено, суд постановляє ухвалу про відмову у задоволенні скарги.
 
Судом апеляційної інстанцій встановлено, що на виконання рішенням Тернопільського міськрайонного суду від 31 липня 2020 року ОСОБА_1 поновлено на роботі та стягнуто середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 193 557 грн 20 коп., з якого допущено до негайного виконання 28 756 грн 56 коп. Постановою Тернопільського апеляційного суду від 14 грудня 2020 року рішення суду в частині розміру стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу та негайного виконання рішення змінено, зменшено суму стягнення до 101 163 грн та 14 651 грн відповідно.
Отже, на виконання рішення суду боржник КНП «Тернопільський регіональний фтизіопульмонологічний медичний центр» ТОР повинен був нарахувати середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 10 163 грн та виплатити з урахуванням обов`язкових податків та зборів (прибутковий податок у розмірі 18% та військовий збір у розмірі 1,5%) суму у розмірі 81 436 грн 22 грн.
Зазначено, що відповідно до штатного розпису підприємства, місячний фонд заробітної плати лікаря-хірурга торакального відділення на 2020 рік становило суму у розмірі 15 960 грн 46 коп.
Указано, що 14 серпня та 28 серпня 2020 року ОСОБА_1 було виплачено на картковий рахунок суми у розмірі  5 977 грн та 7 149 грн 87 коп. відповідно.
Отже, ОСОБА_1 у серпні 2020 року було виплачено на картковий рахунок такі суми: 28 756 грн 56 коп.+5 977 грн+7 149 грн 87 коп.=41 903 грн 43 коп.
Встановлено, що на підприємстві ведеться табель розрахунку на кожного працівника, в якому на ім`я ОСОБА_1 зазначено, що у серпні 2020 року йому нараховано за січень місяць суму у розмірі 35 722 грн 44 коп. та за серпень місяць, а саме: заробітну плату у розмірі 5 097 грн; підвищення за шкідливість у розмірі 3 815 грн 25 коп.; за вислугу років у розмірі 2 670 грн 68 коп.; обов`язкову надбавку у розмірі 3 052 грн 20 коп.; доплату у розмірі 1 335 грн 34 коп. та доплату за нічні зміни у розмірі 3 420 грн., тобто на загальну суму у розмірі 52 029 грн 11 коп. Із указаної суми було утримано суми, а саме: виплачений аванс по заробітній платі у розмірі 5 977 грн; аванс у розмірі 28 756 грн 56 коп.; військовий збір у розмірі 700 грн 44 коп.; прибутковий податок у розмірі 6 430 грн 04 коп. та прибутковий податок у розмірі 2 935 грн 20 коп., тобто утримано на загальну суму 44 879 грн 24 коп. та до виплати підлягала сума у розмірі 7 149 грн 87 коп.
Виплата указаних коштів, як встановлено судом апеляційної інстанції,  підтверджується відомостями нарахування коштів за серпень 2020 року на карткові рахунки співробітників, платіжними дорученнями та випискою з карткового рахунку ОСОБА_1 про надходження йому цих сум.
Судом апеляційної інстанції зазначено, що суми коштів, які указані в табелі розрахунку ОСОБА_1 , відомостях, а також у виписці по картковому рахунку є тотожними й свідчать про призначення нарахованих та виплачених сум, з яких: у серпні 2020 року сплачено суму у розмірі 28 756 грн 56 коп.; у січні 2021 року сплачено суми у розмірі 7 107 грн та 60 903 грн 13 коп. Згідно з табелем розрахунку № 100404 ОСОБА_1 нараховано у січні 2021 року заробітну плату за січень 2021 року у розмірі 20 249 грн та середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 65 439 грн 74 коп.  
Із суми нарахованої ОСОБА_1 у розмірі 85 688 грн 71 коп. було утримано обов`язкові податки та збори, виплачено аванс на суму у розмірі 7 107 грн., тому у залишку виплаті підлягала сума у розмірі 60 903 грн 13 коп.
Крім  того судом апеляційної інстанції зазначалося, що ОСОБА_1 та його представником виплата ОСОБА_1 суми у розмірі 52 967 грн 97 коп. на виконання рішення суду про стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу не заперечувалася.
 
З оскаржуваного судового рішення вбачається, що матеріали справи містять вичерпні та не спростовані докази про те, що рішення Тернопільського міськрайонного суду від 31 липня 2020 року, яке змінено постановою Тернопільського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року, було виконано, оскільки станом на 03 серпня 2020 року ОСОБА_1 не відпрацював повний робочий місяць, отже кошти у розмірі 28 756 грн 56 коп. були сплачені заявнику саме в рахунок виконання судового рішення, а не  в рахунок виплати заробітної плати за серпень 2020 року.
 
За таких обставин, правильним є висновок суду апеляційної інстанції про відсутність правових підстав для задоволення скарги й скасування постанови державного виконавця про закінчення виконавчого провадження, оскільки така винесена державним виконавцем відповідно до закону у  зв`язку з виконанням боржником судового рішення.
 
Отже, як вбачається з оскаржуваного судового рішення державний виконавець здійснив усі заходи, необхідні для своєчасного й у повному обсязі виконання рішення, у спосіб та у порядку передбаченому Законом України «Про виконавче провадження», тобто судове рішення виконано боржником у межах та у спосіб, як передбачено виконавчим документом.
 
Відповідно до статті 124 Конституції України, статті 18 ЦПК України судові рішення, які набрали законної сили, обов`язкові для виконання для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян.
 
Законом України «Про виконавче провадження» (стаття 1) встановлено, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
 
Відповідно до частини першої, другої статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
 
Також Законом України «Про виконавче провадження» визначено порядок виконання рішення, згідно з яким державний виконавець здійснює перевірку виконання боржником цього рішення. У разі виконання рішення боржником виконавець складає акт та виносить постанову про закінчення виконавчого провадження.
 
На підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання у повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
 
За змістом наведених норм закону вбачається, що підставою для закінчення виконавчого провадження є виконання рішення суду. Подальше ухилення боржника від виконання рішення суду згідно з Законом є підставою для відновлення виконавчого провадження на підставі заяви стягувача.
 
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
 
Виконання судового рішення є сферою регулювання статті 6 Конвенції. Зокрема, Європейський суд з прав людини зазначає, що пункт 1 статті 6 Конвенції («Право на справедливий суд») гарантує кожному право на звернення до суду з позовом щодо будь-яких його цивільних прав і обов`язків. 
 
Таким чином, ця стаття проголошує право на доступ до суду, тобто право подати до суду позов з цивільно-правових питань, та правомірне очікування на виконання ухваленого рішення.
 
Відтак, розглядаючи скаргу, суд апеляційної інстанцій правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно дослідив наявні у справі докази й надав їм належну оцінку, крім того, правильно встановив обставини справи, як наслідок ухвалив законне й обґрунтоване судові рішення.
 
Інші доводи касаційної скарги не спростовують висновку суду апеляційної інстанції, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судом, який їх обґрунтовано спростував, не дають підстав вважати, що судом порушено норми процесуального права чи неправильно застосовані норми матеріального права.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
 
Забезпечуючи єдність судової практики, Верховний Суд має стежити за тим, щоб не була вихолощена сама суть доступу до правосуддя. Завданням Верховного Суду є вироблення правової традиції, згідно з  якою безмотивне, неаргументоване відступлення від свого ж правового висновку є неможливим; це забезпечить стабільність судової практики, авторитет Верховного Суду, отже й судової влади в цілому.
 
Отже, постановлене судове рішення, його зміст та мотивування, а також доводи касаційної скарги, які по суті стосуються лише переоцінки доказів, що знаходиться поза межами повноважень суду касаційної інстанції, свідчать про відсутність підстав вважати, що розгляд цієї справи в суді касаційної інстанції має значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки неправильного застосування норм права не встановлено.
 
Відтак правильне застосування норми права є очевидним й не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
 
Керуючись частиною четвертою, шостою статті 394 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Клопотання представника ОСОБА_1 - адвоката Варода Павла Борисовича про поновлення строку на касаційне оскарження судового рішення задовольнити.
 
Поновити представнику ОСОБА_1 - адвокату Варода Павлу Борисовичу строк на касаційне оскарження постанови Тернопільського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року. 
 
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Варода Павла Борисовича на постанову Тернопільського апеляційного суду від 27 вересня 2021 року у справі за скаргою ОСОБА_1 на рішення та дії головного державного виконавця Тернопільського районного відділу Державної виконавчої служби Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Івано-Франківськ) Туаєвої Катерини Богданівни про закінчення виконавчого провадження відмовити.
 
Копію ухвали разом з доданими до скарги матеріалами направити заявникові. 
 
Ухвала оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                                                                                                                                                                            О. М. Осіян

                                                                                                               О. В. Білоконь

                                                                                                                 Н. Ю. Сакара