ПІВНІЧНО-ЗАХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД
33001 , м. Рівне,  вул. Яворницького, 59
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
24 листопада 2021 року                                                                           Справа № 924/482/21 

Північно-західний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючий суддя Василишин А.Р., суддя Грязнов В.В. ,  суддя Олексюк Г.Є. 

при секретарі судового засідання Першко А.А.
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Хмельницької міської ради на рішення Господарського суду Хмельницької області від 14 вересня 2021 року в справі №924/482/21 (суддя - С.В. Заверуха)           
час та місце ухвалення рішення: 14 вересня 2021 року; м. Хмельницький, майдан Незалежності, 1; вступна і резолютивна частина проголошена о 10:35 год; повний текст рішення складено 14 вересня 2021 року                                         
за позовом Акціонерного товариства "Катіон"
до Хмельницької міської ради,
за участю третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог на предмет спору, на стороні Відповідача:
Третя особа 1: Приватна фірма "Вуд"
Третя особа 2: Товариство з обмеженою відповідальністю "Тапі"
про визнання протиправним і скасування пункту 7 рішення № 45 Хмельницької міської ради від 12 липня 2017 року
за участю представників сторін:
від Позивача - не з`явився;
від Відповідача - не з`явився;
від Третьої особи 1 - не з`явився;
від Третьої особи 2 - не з`явився.
ВСТАНОВИВ:
   Акціонерне товариство "Катіон" (надалі – Позивач) звернулося з позовом до Хмельницької міської ради (надалі – Відповідач) про визнання протиправним і скасування пункту 7 рішення № 45 шістнадцятої сесії Відповідача  від 12 липня 2017 року «Припинення публічному акціонерному товариству «Катіон» право користування земельною ділянкою площею 20584 м2 наданої в постійне користування згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 13 січня 1999 року серія II-ХМ №001317 та передати її в запис міста».
             Позовні вимоги обґрунтовано тим, що 26 лютого 2021 року  Позивачем надіслано Відповідачу лист, у якому Позивач просив надати належним чином завірені копії рішення і документів, на підставі яких було прийнято рішення від 12 липня 2017 року. Із наданих Відповідачем документів, як зазначено Позивачем, нічого не зазначено про вилучення у Позивача земельної ділянки площею 20584 кв.м. Крім того, у відповіді на лист Позивача, надісланого 17 березня 2021 року, управлінням земельних ресурсів та земельної реформи повідомлено, що станом на 22 березня 2021 року пункт 7 рішення від 12 липня 2017 року не скасовано. Як наголошено Позивачем у позові, ним ніколи не надавалася згода на вилучення земельної ділянки (частини земельної ділянки), яка перебуває у постійному користуванні згідно акта від 13 січня 1999 року. При цьому, на всій земельній ділянці, в тому числі і на спірній, розташоване нерухоме майно - цілісний майновий комплекс. Позивач вважає, що Відповідач з перевищенням своїх повноважень і у не передбачений законом спосіб з порушенням Земельного кодексу України, без згоди законного землекористувача - Позивача, без будь-яких підстав прийняв незаконне рішення про припинення права постійного користування земельною ділянкою площею 20584 кв.м, яка перебуває у постійному користуванні позивача згідно акта від 13 січня 1999 року серія ІІ-ХМ № 001317.

 Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 14 вересня 2021 року  в справі   №924/482/21 позов задоволено. Визнано протиправним пункт 7 рішення № 45 шістнадцятої сесії Відповідача від 12 липня 2017 року про "Припинення публічному акціонерному товариству "Катіон" права користування земельною ділянкою площею 20584 кв.м, наданої в постійне користування згідно Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 13.01.1999р. серія ІІ-ХМ № 001317 та передати її в запас міста". Скасовано пункт 7 рішення № 45 шістнадцятої сесії Відповідача від 12 липня 2017 року. 
При ухвалені вказаного рішення, суд першої інстанції виходив з того, що  суд погоджується із посиланнями Відповідача на приписи статей 120, 141 Земельного кодексу України, статтю 377 Цивільного кодексу України, відповідно до яких набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці (пункт "е" статті 141 Земельного кодексу України) є самостійною та незалежною підставою для припинення права на земельну ділянку. Проте, як вказав місцевий господарський суд в оскаржуваному рішенні,  як слідує із наявних матеріалів, учасниками даної справи не вирішено, у відповідності до вимог законодавства, питання стосовно можливості користування земельною ділянкою площею 20584 кв.м, не   виділено вказану спірну земельну ділянку в окрему земельну ділянку та не присвоєно їй окремого   кадастрового номера, що призвело до виникнення спору. Водночас, відсутні докази об`єднання окремих земельних ділянок, зокрема тих, на які посилається Відповідача, в одну (спірну) земельну ділянку площею 20584 кв.м. Матеріали справи також не містять доказів вчинення Відповідачем  реальних дій щодо розроблення технічної документації для визнання розміру площі спірної земельної ділянки та звернення до Позивача з вимогою щодо надання згоди на відмову від земельної ділянки конкретної площі. Також місцевий господарський суд вказав, що Відповідачем та Третіми особами не надано належних та допустимих доказів переоформлення новими власниками права користування земельною ділянкою на своє ім`я в установленому законом порядку. Окрім того, в матеріалах справи відсутнє рішення Відповідача № 65 від 30 квітня 2014 року, на яке остання посилається у відзиві, яким затверджено проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки та передачу в оренду громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 земельну ділянку площею 12312 кв.м. При цьому суд також вказав, що  в матеріалах справи відсутні проекти землеустрою щодо відведення означеної земельної ділянки новому землекористувачу – Третій  особі 2, як і проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки площею 3947 кв.м Третій особі 1.
Стосовно заяви Відповідача про застосування строку позовної давності, місцевим господарським судом в оскаржуваному рішенні зазначено, що виходячи з доказів,  якими Позивач підтверджує обізнаність з оскаржуваним рішенням, зокрема листи та запити Позивача (№ 20 від 12 лютого 2021 року, № 23 від 26 лютого 2021 року, № 31 від 17 березня 2021 року, № 65 від 30 червня 2021 року), відповіді на дані запити, місцевий господарський суд погоджується з позицією Позивача про те, що на час звернення з позовом до суду не сплила позовна давність, про застосування якої заявлено Відповідачем у справі, а  тому строк позовної давності для звернення із вказаним позовом до суду не пропущено. Враховується, що наявність спірного рішення на сайті міської ради не є свідченням обов`язку Позивача проводити моніторинг рішень, щодо можливого припинення (неприпинення) прав користування належними   позивачу земельними ділянками.

Не погоджуючись з прийнятим судом першої інстанції рішенням, Відповідач звернувся до Північно-західного  апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою (том 2, а.с. 79-82), в якій просить скасувати рішення місцевого господарського суду та прийняти нове рішення, яким   відмовити в задоволенні позовних вимог.
Скаржник вважає, що рішення господарського суду є незаконним та таким, що прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права. На підтвердження своїх доводів, скаржник вказує, що на спірній земельній ділянці, як свідчить інформація з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, знаходяться об`єкти нерухомого майна, які належать третім особам, а не Позивачу. При цьому, власниками нерухомого майна по АДРЕСА_1 є декілька осіб, до яких відповідно принципу цілісності об`єкту нерухомого майна та земельної ділянки перейшло право на земельну ділянку, яка знаходиться під таким майном. Апелянт зазначає, що Позивачем не доведено належними та допустимими доказами, яким чином оскаржуване рішення Відповідача порушує його права, оскільки рішенням виконавчого комітету Відповідача від 28 грудня 2000 року № 1147 Позивачу припинено право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 3273 кв.м та передано її в користування приватній фірмі "Новінтех-М" під автостоянку; рішенням виконавчого комітету Відповідача від 27 грудня 2001 року № 1107 Позивачу припинено право користування земельною ділянкою по АДРЕСА_1 площею 1350 кв.м та передано її в користування українсько-польському товариству з обмеженою відповідальністю "Кашмір" під складські приміщення;  рішенням Відповідача  від 4 березня 2015 року № 60  Позивачу припинено право постійного користування земельною  ділянкою площею 1767 кв.м по АДРЕСА_1 , в подальшому, дана земельна ділянка була передана в користування фізичній особі ОСОБА_3 для обслуговування приміщення автомайстерні та швейної майстерні; рішенням Відповідача №32 від 25 травня 2008 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 передано в оренду земельну ділянку площею 16637 м2; рішенням Відповідача від 14 грудня 2018 року № 55 передано Третій особі 1 в оренду земельну ділянку площею 3947 м2 для обслуговування майна, яке на ній знаходиться. Як вказує Відповідач в апеляційній скарзі, в сукупності вищезазначені площі земельних ділянок становлять площу 20584 м2 саме на яку було припинено право користування оскаржуваним рішенням.
Також, Відповідачем  подано клопотання про долучення додаткових доказів (том 2, а.с. 104-108) та обгрунтовано їх не подачу суду першої інстанції, що Відповідач не був обізнаний про судові рішення, оскільки не був учасником по справі.  

Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 5 жовтня 2021 року було відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Відповідача на рішення Господарського суду Хмельницької області від   14 вересня 2021 року.
На виконання вимог ухвали  Північно–західного апеляційного господарського суду Позивач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін, а апеляційну скаргу без задоволення. Позивач вказав, що в оскаржуваному Рішенні Відповідача від 12 липня 2017 року № 45 нічого не вказано про те, що земельна ділянка передається іншим особам, так і не зазначено підстави вилучення земельної ділянки. Земельна ділянка площею 20584 м2 може бути будь-яка частина земельної ділянки, яка належить Позивачу згідно Державного акту від 13 січня 1999 року (том 2, а.с. 117-118).
Ухвалою Північно–західного апеляційного господарського суду від 26 жовтня  2021 року справу №924/482/21 призначено до розгляду на 24 листопада 2021 року на 14 год 00 хв..
На адресу Північно–західного апеляційного господарського суду 9 листопада 2021 року надійшло клопотання Відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції. 
Розпорядженням  керівника апарату суду від 10 листопада 2021 року за №01-04/928, на підставі службової головуючого судді по справі №924/482/21 від 10 листопада 2021 року,  призначено заміну судді-члена колегії. Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 5 жовтня 2020 року було визначено склад колегії суддів для розгляду даної справи у складі:  Василишин А.Р., головуючого судді; суддів – Розізнана І.В., Грязнов В.В..
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 10 листопада 2021 року справу № 924/482/21 було прийнято до провадження суду в складі колегії суддів: головуючий суддя Василишин А.Р., судді Розізнана І.В., Грязнов І.В.. Клопотання  Відповідача про участь у судовому засіданні в режимі відеоконференції задоволено. 
На адресу Північно –західного апеляційного господарського суду 11 листопада  2021 року надійшло клопотання Позивача про розгляд апеляційної скарги за відсутності представника Позивача. При цьому Позивач заперечив проти задоволення апеляційної скарги Відповідача  та просив залишити рішення місцевого господарського суду без змін (том 2, а.с. 153). 
На виконання вимог ухвали  Північно–західного апеляційного господарського суду Третя особа 2  подала письмові пояснення в яких просила скасувати рішення місцевого господарського суду та відмовити в задоволенні позовних вимог. Третя особа 2 вказала, що Хмельницьким міськрайонним судом прийнято рішення по справі  №22-24/6, яким позов ОСОБА_1 та ОСОБА_2 задоволено та  припинено Позивачу право постійного користування земельною ділянкою розміром 1,6637 Га, яка розташована у АДРЕСА_1 , згідно проекту відведення земельної ділянки №76 від 22 листопада 2003 року, затвердженого відділом земельних ресурсів Хмельницького міськвиконкому та іншими уповноваженими на те органами, та передано її в запас земель Відповідача (том 2, а.с. 158-168).  
На підставі службової записки головуючого судді по справі №924/482/21 (у зв`язку із перебуванням у відпустці   судді-члена колегії суддів) розпорядженням керівника апарату Північно-західного апеляційного господарського суду від 24 листопада 2021 року за №01-04/1007 було призначено заміну судді-члена колегії у даній справі.
Відповідно до витягу із протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи було призначено склад колегії суддів для розгляду справи №924/482/21: Василишин А.Р. - головуючий суддя; суддя – Грязнов В.В., суддя Олексюк Г.Є..
Ухвалою Північно-західного апеляційного господарського суду від 24 листопада 2021 року було прийнято справу №924/482/21 до провадження Північно-західного апеляційного господарського суду у складі колегії суддів: Василишин А.Р. - головуючий суддя; суддя – Грязнов В.В., суддя Олексюк Г.Є..

В судове засідання від 24 листопада 2020 року представники Позивача, Відповідача, Третьої особи 1 та Третьої особи 2   не з`явилися. 
Відповідно до частини першої   статті 202 Господарського процесуального кодексу України   неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Крім того,   суд не викликав учасників справи у судове засідання, відповідно до частини 1     статті 120 ГПК України, що вказує на те, що     ухвалою суду від 26 жовтня 2021 року явка сторін обов`язковою не визнавалась.
Разом з тим суд констатує, що відкладення розгляду апеляційної скарги, визначено статтею 273 Господарського процесуального кодексу України, що по суті є неприпустимим з огляду на те, що це суперечить одному із завдань господарського судочинства, визначених частиною 1 статті 2 Господарського процесуального кодексу України (своєчасне вирішення судом спорів). При цьому апеляційний господарський суд наголошує на тому, що в силу дії частини 2 статті 2 Господарського процесуального кодексу України, суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням господарського судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі.         
В силу дії частини 3 статті 202 Господарського процесуального кодексу України, якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.
З огляду на що, колегія апеляційного господарського суду вбачає   можливим розглядати дану апеляційну скаргу без участі представника Позивача, Відповідача, Третьої особи 1 та Третьої особи 2  за наявними в матеріалах справи доказами, зважаючи на заяву Позивача про розгляд справи без його участі та  те, що в матеріалах справи є апеляційна скарга Відповідача, в котрій висвітлена його позиція, з-приводу винесеного рішення та відзив Позивача, в якому висвітлено позицію з-приводу рішення та апеляційної скарги.
Дослідивши матеріали справи, апеляційну скаргу та відзив на апеляційну скаргу, перевіривши юридичну оцінку обставин справи та повноту їх встановлення, дослідивши правильність застосування місцевим господарським судом при винесенні рішення норм матеріального та процесуального права, Північно – західного апеляційний господарський суд прийшов до висновку, що       апеляційну скаргу слід задоволити, а оскаржуване рішення скасувати. 
При цьому,  апеляційний господарський суд  виходив з наступного.

З матеріалів справи вбачається, що згідно Державного акта на право постійного користування землею ІІ-ХМ № 001317 Позивачу  Хмельницькою міською радою народних депутатів надано у постійне користування 22,3539 га землі в межах згідно з планом землекористування (том 1, а.с. 16-17).
Рішенням Господарського суду Хмельницької області від 1 липня 2016 року в справі № 924/391/16 у позові фізичної особи-підприємця Почекуніна Дениса Віталійовича до Позивача про визнання недійсним державного акту на право постійного користування землею серії ІІ-ХМ №001317 від 13 січня 1999 року по вулиці Тернопільській, 19 у місті Хмельницькому, виданого Позивачу, відмовлено (том 1, а.с. 18-21).
20 червня 2017 року Позивач  звернувся до Відповідача  із клопотанням про надання згоди на встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 196565 кв.м для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування нежитлових приміщень), яка розташована в м. Хмельницькому, вул. Тернопільська, 19 (том 1, а.с. 215).
Згідно пункту 7 рішення Відповідача № 45 від 12 липня 2017 року вирішено припинити Позивачу право користування земельною ділянкою площею 20584 кв.м, наданої в постійне користування, згідно Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 13 січня 1999 року серія ІІ-ХМ № 001317 та передати її в запас міста (том 1, а.с. 44).
Відповідно до листа № 20 від 12 лютого 2021 року Позивач звернувся до Відповідача  з проханням: повідомити чи надавав Відповідач  будь-кому частини земельної ділянки, яка перебуває в постійному користуванні Позивача, згідно державного акта серії ІІ-ХМ № 001317;  надати належним чином завірені копії документів, на підставі яких Відповідач  надав будь-кому частини земельної ділянки, яка перебуває у постійному користуванні Позивача, згідно державного акта (том 1, а.с. 102).
На вказаний лист Управління земельних ресурсів та земельної реформи департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів листом від 18 лютого 2021 року № ЗПІ-75/0-21 повідомлено наступне: рішенням виконавчого комітету Відповідача  від 28 грудня 2000 року Позивачу припинено право користування земельною ділянкою по вул. Тернопільська, 19 площею 3273 кв.м та передано її в користування приватній фірмі "Новінтех-М" під автостоянку;  рішенням виконавчого комітету Відповідача від 27 грудня 2001 року № 1107 Позивачу припинено право користування земельною ділянкою по вул. Тернопільській, 19 площею 1350 кв.м та передано її в користування українсько-польському товариству з обмеженою відповідальністю "Кашмір" під складські приміщення; рішенням Відповідача від 4 березня 2015 року № 60 Позивачу припинено право постійного користування земельної ділянки площею 1767 кв.м по вул. Тернопільській, 19. В подальшому, дана земельна ділянка була передана в користування фізичній особі Почекуніну Д.В. для обслуговування приміщення автомайстерні та швейної майстерні (том 1, а.с. 103).
Додатково повідомлено, що рішенням Відповідача від 28 травня 2008 року № 32 фізичним особам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 надано в короткострокову оренду земельну ділянку площею 16637 кв.м, під недобудоване нежитлове приміщення корпусу очищення промислових стоків в рівних частках кожному по вул. Тернопільська, 19.
Позивач звернувся до Відповідача  із листом № 23 від 26 лютого 2021 року, де зазначив, що Позивачу стало відомо про існування рішення Відповідача від 12 липня 2017 року № 45, пунктом 7 якого припинено Позивачу  право користування земельною ділянкою площею 20584 кв.м, наданої в постійне користування згідно Державного акта від 13 січня 1999 року та передано її в запас міста. 
Відповідно до листа № 31 від 17 березня 2021 року Позивач  звернувся до Відповідача з проханням: повідомити чи скасований пункт 7 рішення Відповідача від 12 липня 2017 року № 45;  повідомити, коли і яким чином скасований пункт 7 рішення від 12 липня 2017 року № 45;  надати належним чином завірену копію документу, яким скасовано пункт 7 рішення.
На вказаний лист Управлінням земельних ресурсів Відповідача надано відповідь-лист від 24 березня 2021 року, де вказано, що станом 22 березня 2021 року Відповідачем рішення щодо скасування пункту 7 текстової частини рішення 16 сесії Відповідача від 12 липня 2017 року не приймалося.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 251993015 від 9 квітня 2021 року за адресою м. Хмельницький, вул. Тернопільська, 19 знаходиться цілісний майновий комплекс загальною площею 111894,4 кв.м, право власності (розмір частки 8501/1000) на який належить Позивачу (том 1, а.с. 52).
Головним управлінням ДПС у Хмельницькій області листом від 7 червня 2021 року повідомлено, що згідно інформаційно-телекомунікаційної системи ДПС "Податковий блок" Позивачем сплачено земельний податок по м. Хмельницькому у 2017 році в розмірі 794537 грн 23 коп., у 2018 році в розмірі 272234 грн 11 коп., за період з 2019 року по теперішній час відсутня сплата (том 1, а.с. 82).
Позивач звернувся до Відповідача із запитом № 65 від 30 червня  2021 року, у якому просив надати: координати, межі і лінійні розміри земельної ділянки площею 20584 кв.м; схему розташування земельної ділянки; відобразити межі ділянки на копії плану зовнішніх меж земельної ділянки згідно державного акта (том 1, а.с120).
Відповідно до листа від 7 липня 2021 року № ЗПІ-386-02-29-21 Управлінням земельних ресурсів Відповідача повідомлено Позивача, що в Управлінні земельних ресурсів відсутня інформація про координати та лінійні проміри земельної ділянки площею 20584 кв.м.
Позивач звернувся до Відповідача із листом від 20 липня 2021 року № 87, у якому просив повідомити: чи готувало Управління земельних ресурсів проект пункту 7 рішення № 45 від 12 липня 2017 року; за чиєю ініціативою Управління готувало проект пункту  7 рішення;  на підставі яких документів Управління готувало проект пункту 7 рішення; надати належним чином завірену копію проекту пункту 7 рішення зі всіма додатками до нього; надати належним чином завірені копії документів, на підставі яких Управління готувало проект пункт 7 рішення.
На вищевказаний лист Управління земельних ресурсів листом від 28 липня 2021 року повідомило Відповідача, що посадовими особами Управління земельних ресурсів питання щодо припинення Позивачу права користування земельною ділянкою по вул. Тернопільській, 19 площею 20584 кв.м не розглядалося, проект рішення не готувався, а тому надати належним чином завірені копії документів та проекту рішення немає можливості. Дане питання було внесено на розгляд сесії міської ради за пропозицією депутата міської ради.
Позивач звернулося до Відповідача із листом від 21 липня 2021 року № 88, у якому просив повідомити:  чому Відповідач  не звертався до Позивача для отримання згоди на вилучення земельної ділянки; чому Позивач не був запрошений на засідання комісії, яке відбулося 5 липня 2017 року; чому Позивача не було запрошено на засідання Відповідача, яке відбулося 12 липня 2017 року; чому Відповідач не повідомив Позивача про прийняття рішення № 45 від 12 липня 2017 року (том 2, а.с. 30).
На вищевказаний лист Позивача,  Відповідач листом від 27 липня 2021 року повідомив, що пункт 7 рішення від 12 липня 2017 року прийнятий відповідно до пункту "е" статті 141 Земельного кодексу України, згідно якого підставою припинення права користування земельною ділянкою є набуття іншою особою права власності на жилий будинок, будівлю або споруду, які розташовані на земельній ділянці. При цьому, чинним законодавством не передбачено обов`язку органу місцевого самоврядування повідомляти чи запрошувати на засідання міської ради осіб, щодо яких розглядається чи приймається рішення про припинення права користування з вищенаведених підстав. Також відмічено, що 27 липня 2017 року рішення було оприлюднене на офіційному сайті Відповідача (том 2, а.с. 31).
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 270861293 від 17 серпня 2021 року до реєстру внесено запис від 31 грудня 2003 року про право приватної власності за Третьою особою 1 на майно – цегляні гаражі на 6 боксів площею 396,80 кв.м, що розташовані за адресою: м. Хмельницький, вул. Тернопільська, 19.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 270860298 від 17 серпня 2021 року, за Третьою особою 1  зареєстровано право оренди земельної ділянки 7 лютого 2019 року  площею 0,3947 га, кадастровий номер 6810100000:29:001:0046.
У зв`язку з винесення Відповідачем спірного рішення, зокрема, пункту 7,  Позивач звернувся до суду за захистом порушеного, на його думку права,  з позовом у даній справі, в якому просить визнати протиправним і скасування пункту 7 рішення № 45 шістнадцятої сесії Відповідача  від 12 липня 2017 року про «Припинення Позивачу права користування земельною ділянкою площею 20584 м2 наданої в постійне користування згідно Державного акту на право постійного користування земельною ділянкою від 13 січня 1999 року серія II-ХМ №001317 та передати її в запис міста».
Аналізуючи встановлені обставини справи та переглядаючи спірні правовідносини на предмет наявності правових підстав для задоволення позовних вимог, суд апеляційної інстанції приймає до уваги наступні положення діючого законодавства з урахуванням фактичних обставин справи.
Колегія суддів зазначає, що систему та гарантії місцевого самоврядування в Україні, засади організації та діяльності, правового статусу і відповідальності органів та посадових осіб місцевого самоврядування визначено  Конституцією України та Законом України "Про місцеве самоврядування в Україні".
Відповідно до  статті 19 Конституції України,  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Статтею 143 Конституції України  визначено, зокрема, що територіальні громади села, селища, міста безпосередньо або через утворені ними органи місцевого самоврядування управляють майном, що є в комунальній власності.
Відповідно до  статті 1 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", територіальна громада - це жителі, об`єднані постійним проживанням у межах села, селища, міста, що є самостійними адміністративно-територіальними одиницями, або добровільне об`єднання жителів кількох сіл, що мають єдиний адміністративний центр.
Представницький орган місцевого самоврядування - виборний орган (рада), який складається з депутатів і відповідно до закону наділяється правом представляти інтереси територіальної громади і приймати від її імені рішення.
В силу дії частини 3 статті 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні",  органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені  Конституцією  і законами України, та керуються у своїй діяльності  Конституцією  і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Пунктом 34 частини 1 статті 26 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"  визначено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються питання щодо вирішення відповідно до закону питань регулювання земельних відносин.
Згідно  статті 19 Конституції України,  органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
Згідно зі  статтею 24 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні", органи місцевого самоврядування та їх посадові особи діють лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, передбачені  Конституцією  і законами України, та керуються у своїй діяльності  Конституцією  і законами України, актами Президента України, Кабінету Міністрів України, а в Автономній Республіці Крим - також нормативно-правовими актами Верховної Ради і Ради міністрів Автономної Республіки Крим, прийнятими у межах їхньої компетенції.
Відповідно до частини 3  статті 10 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні"  представницькі органи місцевого самоврядування, сільські, селищні, міські голови, виконавчі органи місцевого самоврядування діють за принципом розподілу повноважень у порядку і межах, визначених цим та іншими законами.
Згідно з частиною 1  статті 59 цього Закону  рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.
Акт державного чи іншого органу управління повинен бути прийнятий в межах компетенції відповідного органу, не порушувати інтересів держави, прав та інтересів фізичних чи юридичних осіб, відповідати вимогам діючого законодавства і бути прийнятим у формі та в порядку, визначеному законом.
В силу дії   статті 21 Цивільного кодексу України  суд визнає незаконним та скасовує правовий акт індивідуальної дії, виданий органом державної влади, органом влади Автономної Республіки Крим або органом місцевого самоврядування, якщо він суперечить актам цивільного законодавства і порушує цивільні права або інтереси.

Дослідивши позовні вимог в розрізі, долучених до матеріалів справи доказів,   колегія суддів досліджує обставини, щодо доводів Позивача про порушення оскаржуваним актом цивільних права та інтересів особи, яка звернулась із відповідними позовними вимогами, з метою захисту порушеного або оспорюваного права (а саме права щодо користування земельною ділянкою площею 20584 м2).
  Позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета і підстави позову.
Предметом позову є певна матеріально-правова вимога позивача до відповідача, а підставою позову - факти, які обґрунтовують вимогу про захист права чи законного інтересу. При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. У свою чергу, суд має перевірити доводи, на яких ґрунтуються позовні вимоги, у тому числі щодо матеріально-правового інтересу у спірних відносинах, і у разі встановлення порушеного права з`ясувати, чи буде воно відновлено у заявлений спосіб.
За змістом статей  3,  15,  16 Цивільного кодексу  України:  правовою підставою для звернення до господарського суду є захист порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів; за результатами розгляду такого спору має бути визначено, чи було порушене цивільне право особи, за захистом якого позивач звернувся до суду, яке саме право порушено, в чому полягає його порушення, оскільки залежно від цього визначається належний спосіб захисту порушеного права, якщо воно мало місце.
  Оцінюючи належність обраного позивачем способу захисту та обґрунтовуючи відповідний висновок, слід виходити із його ефективності, і це означає, що вимога на захист цивільного права має відповідати змісту порушеного права та характеру правопорушення, забезпечити поновлення порушеного права, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі можливість отримання нею відповідного відшкодування.
Вирішуючи господарський спір, суд з`ясовує, чи наявне у позивача право або законний інтерес; якщо так, то чи відбулося його порушення, невизнання або оспорювання відповідачем; якщо так, то чи підлягає право або законний інтерес захисту і чи буде такий захист ефективний за допомогою того способу, який визначено відповідно до викладеної в позові вимоги. В іншому випадку у позові належить відмовити.
Необхідною умовою застосування судом певного способу захисту є наявність певного суб`єктивного права (інтересу) у позивача та факт порушення (невизнання або оспорювання) цього права (інтересу) з боку відповідача. Тому на позивача покладено обов`язок обґрунтувати свої вимоги поданими до суду доказами, тобто довести, що його права та інтереси порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.
Згідно Державного акта на право постійного користування землею ІІ-ХМ № 001317 Позивачу (вул. Тернопільська, 19) Хмельницькою міською радою народних депутатів надано у постійне користування 22,3539 га (223539 м2) землі в межах згідно з планом землекористування (том 1, а.с. 16-17).
Інформаційною довідкою № 251993015 від 9 квітня 2021 року (том 1, а.с. 52) підтверджується, що на вищевказаній земельній ділянці знаходиться цілісний майновий комплекс загальною площею 111894,4 кв.м, що належить на праві спільної часткової власності (8501/10000) Позивачу. До складу вказаного нерухомого майна входять об`єкти: корпуси, А, Б, В, корпус товарів народного споживання, корпус нестандартного обладнання, корпус ремонтно-будівельного цеху, будівля енергокомплексу, термічна дільниця, магазин ТТФ, магазин по продажу товарів, будівля їдальні, будівлі на мережах каналізації та оборотного, склади ВКБ, автостоянка, різні складські приміщення, склад мазуту та солі.
Рішенням № 45 від 12 липня 2017 року Відповідачем вирішено припинити Позивачу право користування земельною ділянкою площею 20584 кв.м, наданої в постійне користування згідно Державного акта на право постійного користування земельною ділянкою від 13 січня 1999 року серія ІІ-ХМ № 001317 та передати її в запас міста (надалі – Рішення №45; том 1, а.с. 24-25).
При цьому підставою прийняття Рішення №45  Відповідач зазначає  набуття іншими особами права власності на нерухоме майно, яке розташоване на спірній земельній ділянці, відповідно до якої був виданий державний акт. При цьому, спірна земельна ділянка площею 20584 кв.м в своїй сукупності складається із земельної ділянки площею 16637 кв.м, яка була передана в оренду громадянам ОСОБА_1 та ОСОБА_2 у зв`язку з придбанням останніми недобудованого нежитлового приміщення корпусу очищення промислових стоків (рішення Хмельницької міської ради № 32 від 28 травня 2008 року) та яка, в подальшому, але уже площею 12312 кв.м, була передана в оренду Третій особі 2 у зв`язку з переходом права власності на об`єкт нерухомості (рішення Хмельницької міської ради № 78 від 13 лютого 2019 року), а також із земельної ділянки площею 3947 кв.м, яка була передана в оренду Третій особі 2  для обслуговування гаражів, приміщення неопалювальних складів та цегляного боксу, що були придбані фірмою у 2001, 2003 роках (том 2, а.с. 125). На підтвердження вищевказаних доводів Відповідачем надано інформаційні довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том  1, а.с. 73 - 81).
В той же час, колегія суддів досліджуючи право Позивача на земельну ділянку площею саме 22,3539 га (за захистом якого звернувся до суду) зазначає наступне.
За рішенням виконавчого комітету Відповідача від 28 грудня 2000 року № 1147 (том 1, а.с. 105-108) Позивачу припинено право користування земельною ділянкою по вул. Тернопільська, 19 площею 3273 кв.м та передано її в користування приватній фірмі "Новінтех-М" під автостоянку (223539 м2-3273м2 =220266м2). Відповідно зважаючи на дане рішення,  у Позивача залишилося в користування земельна ділянка розміром 220266м2 .
Рішенням виконавчого комітету Відповідача від 27 грудня 2001 року № 1107 (том 1, а.с. 109-112) Позивачу припинено право користування земельною ділянкою по вул. Тернопільській, 19 площею 1350 кв.м та передано її в користування українсько-польському товариству з обмеженою відповідальністю "Кашмір" під складські приміщення (220266 м2-1350м2=218906м2). Відповідно зважаючи на дане рішення,  у Позивача залишилося в користування земельна ділянка розміром 218916м2.
Рішенням Відповідача  від 4 березня 2015 року № 60  (том 1, а.с. 125-126) Позивачу припинено право постійного користування земельною  ділянкою площею 1767 кв.м по вул. Тернопільській, 19 (218916 м2-1767=217149). Відповідно зважаючи на дане рішення,  у Позивача станом на квітень 2015 року залишилося в користування земельна ділянка розміром 217149 м2. В подальшому, дана земельна ділянка була передана в користування фізичній особі ОСОБА_3 для обслуговування приміщення автомайстерні та швейної майстерні.
При цьому, зважаючи на предмет та підставу позовних вимог, а також враховуючи заперечення Відповідача що стосуються порядку вчинення ним дій, які зумовили винесення оскаржуваного пункту рішення, колегія суддів зазначає, що Відповідачем при поданні апеляційної скарги було подано клопотання про долучення до матеріалів справи копії рішення Хмельницького міськрайонного суду від 13 серпня 2004 року та ухвали апеляційного суду Хмельницької області від 7 лютого 2015 року в справі №22/24/6 (том 2, а.с. 104-109). 
Обгрунтовуючи неможливість подання зазначених доказів в суді першої інстанції Відповідач зазначив, що про дані докази не було Відповідачу раніше з огляду на те, що Відповідач не був стороною по справі у даних провадженнях (при цьому Позивач був відповідачем у даній справі, що свідчить про обізнаність із даним судовим рішенням   та обставинами встаноленими в ньому).
Відповідно до частини 2 та 3  статті 269 Господарського процесуального кодексу України  суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Апеляційний суд зазначає, що обов`язок із доказування слід розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, зі збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Важливим елементом змагальності процесу є стандарти доказування - спеціальні правила, яким суд має керуватися при вирішення справи. Ці правила дозволяють оцінити, наскільки вдало сторони виконали вимоги щодо тягаря доказування і наскільки вони змогли переконати суд у своїй позиції, що робить оцінку доказів більш алгоритмізованою та обґрунтованою.    
Стандарт доказування "вірогідності доказів", на відміну від "достатності доказів", підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто, з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати їх саме ту кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Згідно зі  статтею 79 Господарського процесуального кодексу України,  наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
У розумінні положень наведеної норми на суд покладено обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються скоріше були (мали місце), аніж не були.
Апеляційний господарський суд констатує, що Верховний Суд в ході касаційного перегляду судових рішень неодноразово звертався загалом до категорії стандарту доказування та відзначав, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Відповідно до  статті 86 Господарського процесуального кодексу України:  суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Колегія суддів звертає увагу, що обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів. Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування всіх юридично значущих обставин та наданих доказів, що запобігає однобічності та забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
З`ясування відповідних обставин має здійснюватися із застосуванням критеріїв оцінки доказів передбачених  статтею 86 Господарського процесуального кодексу України  щодо відсутності у жодного доказу заздалегідь встановленої сили та оцінки кожного доказу окремо, а також вірогідності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності.
У пунктах 1 - 3 частини 1  статті 237 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що при ухваленні рішення суд вирішує, зокрема питання чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; яку правову норму належить застосувати до цих правовідносин.
Принцип "процесуальної рівності сторін" передбачає, що у випадку спору, який стосується приватних інтересів, кожна зі сторін повинна мати розумну можливість представити свою справу, включаючи докази, в умовах, які не ставлять цю сторону в істотно більш несприятливе становище стосовно протилежної сторони (рішення ЄСПЛ від 27 жовтня 1993 року у справі "DOMBO BEHEERB.V. v. THE NETHERLANDS").
Вирішуючи питання щодо дослідження доказів, які без поважних причин не подавалися до суду першої інстанції, апеляційний суд повинен врахувати як вимоги  статті 43 Господарського процесуального кодексу України  щодо зобов`язання особи, яка бере участь у справі, добросовісно здійснювати свої права та виконувати процесуальні обов`язки, так і виключне значення цих доказів для правильного вирішення справи. Про прийняття та дослідження нових доказів, як і відмову в їх прийнятті, апеляційний суд зобов`язаний мотивувати свій висновок в ухвалі при обговоренні заявленого клопотання або в ухваленому судовому рішенні.
З огляду на вищевказане, суд апеляційної інстанції дослідивши доводи апелянта щодо підстав неможливості подачі даного доказу раніше (до подачі апеляційної скарги) вважає їх обгрунтованими та підставними, а тому приймає даний доказ та вважає обгрунтований Відповідачем випадок - винятковим.   
Дослідивши заявлене клопотання, колегія суддів дійшла висновку про поважність причин неподання зазначених доказів до суду першої інстанції.
При цьому, надаючи оцінку згаданим судовим рішенням, апеляційний суд зазначає, що встановлені в судовому рішенні по справі №22-24/6 обставини дозволяє встановити обставини щодо припинення для Позивача користування земельною ділянкою в певній частині.
Відтак дослідивши судові акти по справі №22-24/6, колегія суддів зазначає, що на підставі судового рішення було вирішено: припинити Позивачу право постійного користування земельною ділянкою розміром 1,6637 Га, яка розташована у м. Хмельницькому по вул. Тернопільській, 19, згідно проекту відведення земельної ділянки №76 від 22 листопада 2003 року, затвердженого Відділом земельних ресурсів Хмельницького міськвиконкому та іншими уповноваженими на те органами, та передано її в запас земель Відповідача.  
Суд апеляційної інстанції зазначає, що згідно частини 4  статті 75 ГПК України  обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
При цьому, преюдиціальністю є обов`язковість фактів, установлених судовим рішенням, що набуло законної сили, в одній справі для суду при розгляді інших справ. Преюдиціально встановлені факти не підлягають доказуванню, позаяк їх з істинністю вже встановлено у рішенні, і немає необхідності встановлювати їх знову, тобто піддавати сумніву істинність і стабільність судового акта, який вступив в законну силу.
Зі змісту частини 4       статті 75 ГПК України       можна зробити висновок, що однією з цілей цієї норми законодавець визначив, в тому числі, і уникнення можливості різних висновків та тлумачень щодо наявних між сторонами обставин та правовідносин, що не відповідатиме принципу юридичної визначеності. 
Вищезазначені встановлені обставини, з урахуванням підстав та предмету позовних вимог, які наведені у судових рішеннях №22-24/6 підтверджують обставини, що станом на день винесення оскаржуваного пункту Рішення №45, розмір земельної ділянки яким мав право користуватися Позивача на підставі Державного акта (з врахуванням вищеописаних локальних актів Відповідача) становив 200512 м2  (217149 м2-16637 м2=200512 м2; описано розрахунок раніше в даній постанові).
Відтак, враховуючи площі земельних ділянок, котрі були вилученні у Позивача та на які припинено право користування на підставі вищеописаних локальних актів Відповідача, колегія суддів констатує, що   станом на день винесення оскаржуваного рішення, Позивачу уже було припинено право користування  земельною ділянкою площею 23027 м2 (3273 м2+1350 м2+1767 м2+16637 м2), яка розташована у м. Хмельницькому по вулиці Тернопільській, 19 (при цьому Позивачем не були оскаржені вищеописані рішення Відповідача щодо припинення його речового права та вилучення таких земельних ділянок (окрім судового рішення по справі №22-24/6, яке винесено на користь Петяка І.М. та ОСОБА_2 )).
Крім того, 20 червня 2017 року Позивач  звернувся до Відповідача  із клопотанням про надання згоди на встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею саме 196565 кв.м для розміщення та експлуатації основних підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування нежитлових приміщень), яка розташована в м. Хмельницькому, вул. Тернопільська, 19 (том 1, а.с. 215).
Зважаючи на розмір площі земельної ділянки (23027 м2) право користування якою було припинено у Позивача ще до винесення оскаржуваного пункту Рішення №45,  Позивачем при зверненні з позовною заявою (під час розгляду справи в суді першої інстанції) не доведено належними та допустимими доказами, як припинення Позивачу права користування земельною ділянкою площею 20584 м2, зважаючи на факт вилучення земельної ділянки площею 23027 м2 (котрі описані вище), порушує його право чи охоронюваний законом інтерес та яким чином задоволення позовних вимог призведе до відновлення його права на земельну ділянку площею  20  584 м2, яка вибула у нього задовго до винесення оскаржуваного пункту рішення та звернення з даним позовом.
При цьому, колегія суддів зауважує, що матеріали справи містять докази щодо сформованих земельних ділянок, котрі належать на праві користування як Третім особам по справі, так і іншим особам із присвоєнням таким земельним ділянкам кадастрових номерів, що свідчить про їх формування як об`єкта цивільних прав та внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно (том 2, а.с. 23-31).
З доказів долучених до матеріалів справи слідує, що відповідно до листа від 14 грудня 2017 року Управління архітектури та містобудування Департаменту архітектури, містобудування та земельних ресурсів Хмельницької міської ради повідомлено, що наказом управління від 14 грудня 2017 року № 638 "Про можливість присвоєння адреси об`єктам нерухомості в місті Хмельницькому" вирішено: об`єктам нерухомого майна по АДРЕСА_1 , а саме: цегляним гаражам на 6 боксів загальною площею 396,8 кв.м, гаражам на 5 боксів загальною площею 311,3 кв.м, приміщенням неопалювальних складів загальною площею 134,4 кв.м, цегляному боксу площею 60,0 кв.м, як комплексу будівель може бути присвоєно адресу - АДРЕСА_2 ;  земельній ділянці для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості (для обслуговування нежитлових приміщень) площею 3947 кв.м може бути присвоєно адресу: АДРЕСА_2 .
Рішенням Хмельницької міської ради № 55 від 14 грудня 2018 року затверджено Третій особі 1 проект землеустрою щодо відведення та надано в оренду земельну ділянку площею 3947 кв.м, кадастровий номер 6810100000:29:001:0046, розташована в АДРЕСА_2 .
Рішенням Хмельницької міської ради № 78 від 13 лютого 2019 року вирішено, зокрема, припинити ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право користування земельною ділянкою площею 12312 кв.м, кадастровий номер 6810100000:29:001:0029, розташованої в м. Хмельницький, вул. Тернопільська, 19, та надано Третій особі 2 вказану земельну ділянку в оренду для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості.
5 лютого 2019 року між Відповідачем та Третьою особою 1 укладено договір оренди землі №25/01.
Відповідно до пункту 1 Договору оренди землі № 25/01, Відповідач надав, а Третя особа 1 прийняла в строкове платне користування земельну ділянку (земельні ділянки) на підставі рішення Відповідача від 14 грудня 2018 року № 55 із земель промисловості, транспорту, зв`язку, енергетики, оборони та іншого призначення для розміщення та експлуатації основних, підсобних і допоміжних будівель та споруд підприємств переробної, машинобудівної та іншої промисловості з кадастровим номером 6810100000:29:001:0046, яка розташована в АДРЕСА_2 .
Відповідно до пункту 2 Договору оренди землі № 25/01, в оренду передається земельна ділянка загальною площею 3947 кв.м.
Згідно пункту 3 Договору оренди землі № 25/01, на земельній ділянці розміщені об`єкти нерухомого майна - чотири одноповерхові капітальні нежитлові будівлі, а також інші об`єкти інфраструктури - проїзди, проходи, площадки площею 2429 кв.м.
Як передбачено пунктом 5 Договору оренди землі № 25/01, нормативна грошова оцінка земельної ділянки, кадастровий номер 6810100000:29:001:0046, на дату укладення договору становить 3370698 грн.
У відповідності до пункту  8 Договору оренди землі № 25/01, договір укладено на 10 років до 14 грудня 2028 року.
Пунктом 15 Договору оренди землі № 25/01 передбачено, що земельна ділянка передається в оренду для обслуговування нежитлових приміщень: гаражів, приміщень неопалювальних складів та цегляного боксу.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 251993015 від 9 квітня 2021 року за адресою АДРЕСА_1 знаходиться цілісний майновий комплекс загальною площею 111894,4 кв.м, право власності (розмір частки 8501/1000) на який належить Позивачу.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 20 травня 2021 року № 257446397, 12 серпня 2015 року зареєстровано право оренди земельної ділянки (орендар ОСОБА_3 ) площею 0,1767 га, кадастровий номер 6810100000:29:001:0037, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 .
Крім того, 9 листопада 2018 року за Третьою особою 2 зареєстровано право власності на недобудоване нежитлове приміщення корпусу очищення промислових стоків загальною площею 3692 кв.м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
14 квітня 2015 року за приватним підприємством "Новінтех-М" (орендар) зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 0,3273 га, кадастровий номер 6810100000:29:001:0002, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 . 
2 квітня 2019 року за Третьою особою 2 зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 1,2312 га, кадастровий номер 6810100000:29:001:0029, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 .
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 270982198 від 18 серпня 2021 року за ОСОБА_2 28 квітня 2015 року зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна – недобудоване нежитлове приміщення корпусу очищення промислових стоків загальною площею 3692,3 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності припинено 9 листопада 2018 року.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 270982124 від 18 серпня 2021 року за ОСОБА_1 28 квітня 2015 року зареєстровано право спільної часткової власності на об`єкт нерухомого майна – недобудоване нежитлове приміщення корпусу очищення промислових стоків загальною площею 3692,3 кв.м, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 . Право власності припинено 9 листопада 2018 року.
Відповідно до інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 270861293 від 17 серпня 2021 року до реєстру 31 грудня 2003 року  внесено запис про право приватної власності за Третьою особою 1 на майно – цегляні гаражі на 6 боксів площею 396,80 кв.м,  за адресою: м. Хмельницький, вул. Тернопільська, 19.
Згідно інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна № 270860298 за Третьою особою 1 зареєстровано право оренди земельної ділянки площею 0,3947 га, кадастровий номер 6810100000:29:001:004.
Зважаючи на усі встановлені вище обставини щодо доведеності належними доказами припинення у Позивача до звернення з даним позовом права на земельну ділянку площею 23027 м2, колегія суддів вважає безпідставними та недоведеними вимоги Позивача щодо визнання протиправним та скасування пункту 7 рішення № 45, оскільки Позивач не доведено порушення його права в частині користування земельною ділянкою площею 23027 м2, яке було відсутнє у нього ще задовго до звернення в суд з даним позовом, та як у разі задоволення позову він може відновити таке право з огляду на чинність локальних актів та судового рішення по справі № 22-24/6 на підставі яких у Позивача було вилучено та припинено право користування земельною ділянкою площею 23027 м2 (яка знаходиться на території земельної ділянки якою користується Позивач згідно Державного акта).
В той же час не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги Відповідача щодо того, що рішенням Відповідача від 14 грудня 2018 року № 55 передано Третій особі 1 в оренду земельну ділянку площею 3947 м2 для обслуговування майна, яке на ній знаходиться, що на переконання Відповідача, свідчить про підставне  користування Третьою особою 1 площею 3947 м2  земельної ділянки на час винесення спірного рішення №45, оскільки на момент винесення оскаржуваного рішення 12 липня 2017 року в юридичній площинні не існувало рішення Відповідача від  14 грудня 2018 року № 55 про передачу в оренду Третій особі 1 такої земельної ділянки.
Зважаючи на викладене у даній судовій постанові колегія суддів констатує, що передумовами та матеріальними підставами для захисту права у судовому порядку, зокрема у визначений спосіб, є наявність підтвердженого належними доказами права особи щодо предмета позову, а також підтверджений належними доказами факт порушення цього права.   
Дана правова позиція з цього приводу наведена в постанові Верховного Суду від 20 березня 2018 року в справі №910/1016/17 та постанові Верховного Суду від 17 квітня 2018 року в справі   №914/1521/17.
До господарського суду має право звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено чи оспорюється. Тобто в контексті цієї норми має значення лише суб`єктивне уявлення особи про те, що її право чи законний інтерес потребує захисту. Виключно суб`єктивний характер заінтересованості як переконаності в необхідності судового захисту суб`єктивного матеріального права чи законного інтересу може підтверджуватися при зверненні до суду лише посиланням на таку необхідність самої заінтересованої особи. Саме тому суд не вправі відмовити у прийнятті позовної заяви з тих лише підстав, що не вбачається порушення матеріального права чи законного інтересу позивача, або заявник без належних підстав звернувся до суду в інтересах іншої особи.
Частинами 3, 4  статті 13 Господарського процесуального кодексу України  передбачено, що кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Відповідно до статей  76,  77 Господарського процесуального кодексу України  належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять в предмет доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування. Обставини справи, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватись іншими засобами доказування.
Обов`язок із доказування необхідно розуміти як закріплену в процесуальному та матеріальному законодавстві міру належної поведінки особи, що бере участь у судовому процесі, із збирання та надання доказів для підтвердження свого суб`єктивного права, що має за мету усунення невизначеності, яка виникає в правовідносинах у разі неможливості достовірно з`ясувати обставини, які мають значення для справи.
Відтак на позивача покладений обов`язок обґрунтувати суду свої вимоги поданими до суду доказами, тобто, довести, що права та інтереси позивача дійсно порушуються, оспорюються чи не визнаються, а тому потребують захисту.
Обов`язок доказування та подання доказів відповідно до  статті 74 Господарського процесуального кодексу України  розподіляється між сторонами виходячи з того, хто посилається на певні юридичні факти, які обґрунтовують його вимоги та заперечення.
Установивши наявність у особи, яка звернулася з позовом, суб`єктивного матеріального права або охоронюваного законом інтересу, про захист яких подано позов, суд з`ясовує наявність чи відсутність факту їх порушення або оспорення і відповідно ухвалює рішення про захист порушеного права або відмовляє позивачу в захисті, встановивши безпідставність та (або) необґрунтованість заявлених вимог (правова позиція Великої Палати Верховного Суду, викладена у постанові від 16 жовтня 2019 року у справі № 525/505/16-ц).
Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті та є підставою для прийняття судового рішення про відмову в позові.
Аналогічну правову позицію викладено у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 25 червня 2019 року в справі № 922/1500/18 та від 31 жовтня 2019 року в справі № 916/1134/18.
Зважаючи на  обставини, встановлені даним судовим рішенням (в тому числі за наслідком прийняття нового доказу, що не був поданий суду першої інстанції - судове рішення по справі №22-24/6, колегія суддів приходить до висновку, що Позивачем не доведено прийняття Відповідачем оспорюваного Рішення №45 (зокрема пункту 7), всупереч Закону та з порушенням прав та охоронюваних законом інтересів Позивача та наведено наявність юридичних фактів, з якими Закон пов`язує право Позивача із зверненням до суду з відповідним позовом за захистом порушеного права (з огляду на встановлення факту відсутності порушеного права вказаним рішенням).
Таким чином, Позивач звертавшись до господарського суду за захистом порушеного, на його думку, права (що скасування  рішення в частині припинення Позивачу речового права на користування земельною ділянкою площею 20584 м2) мав довести, що такі права у нього існують, порушені саме оспорюваним рішенням і можуть бути відновлені саме таким рішенням господарського суду.
Відтак, колегія суддів констатує, що   Позивачем не було доведено   належності та ефективності обраного   у даній справі   способу захисту порушених прав (визнання недійсним Рішення №45), а також   те, що такий спосіб захисту зможе в практичному аспекті забезпечити і гарантувати Позивачеві відновлення порушеного права, та надати ефективний захист його прав (тобто чи призведе задоволення вимог заявленого позову до відновлення володіння земельною ділянкою  площею 23027 м2 без необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту). 
З урахуванням викладеного, колегія суддів прийшла до висновку, що позовні вимоги про визнання протиправним та скасування пункту 7 Рішення №45 задоволенню не підлягають, а відтак суд апеляційної інстанції відмовляє в задоволенні позову.
Зважаючи на відмову у задоволенні позовних вимог з огляду на не доведення Позивачем права за захистом якого він звернувся до суду та не доведенням обставин, що такі права можуть бути відновлені саме таким рішенням господарського суду, колегія суддів не розглядає заяву Відповідача про застосування позовної давності.

Поряд з тим, приймаючи таке рішення Північно-західний апеляційний господарський суд скасовує рішення місцевого господарського суду. 
З огляду на усе вищевказане у даній постанові,    Північно-західний апеляційний господарський суд, вважає подану Відповідачем   апеляційну скаргу підставною та обгрунтованою. Відповідно суд приймає рішення     про відмову в задоволенні позовних вимог Позивача.           
Разом з тим,    суд скасовує рішення Господарського суду Хмельницької  області   від 14 вересня 2021 року.
Згідно частини 1  статті 269 ГПК України: суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог     апеляційної скарги.
Водночас,     Північно-західний апеляційний господарський суд    приходить до висновку про неповне з`ясування   місцевим господарським судом обставин, що мають значення для справи та невідповідність висновків викладених в рішенні суду першої інстанції обставинам справи, що в силу дії пунктів 1, 2 та 3 частини 1   статті 277 ГПК України  є підставою для скасування оспорюваного рішення на підставі пункту 2 частини 1 статті 275 ГПК України.
Судові витрати, в силу дії приписів статті 129 ГПК України, за розгляд позовної заяви та   апеляційної скарги, суд покладає на Позивача.
Керуючись статтями 129, 269-276, 280, 281-284 Господарського процесуального кодексу України, суд -
                            ПОСТАНОВИВ:
  1. Апеляційну скаргу Хмельницької міської ради на рішення Господарського суду Хмельницької області від 14 вересня 2021 року в справі №924/482/21 - задоволити.
  2. Рішення Господарського суду Хмельницької області від 14 вересня 2021 року в справі №924/482/21 - скасувати.
  3. Прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.
  4. Стягнути з Акціонерного товариства "Катіон" (Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Тернопільська, 19, код ЄДРПОУ 05470288) на користь Хмельницької міської ради (Хмельницька область, м. Хмельницький, вул. Гагаріна, 3, код ЄДРПОУ 33332218) 3405 грн судових витрат зі сплати судового збору за подання апеляційної скарги.
  5. Господарському суду Хмельницької області видати відповідний наказ.
  6. Постанова набирає законної сили з дня її прийняття.
7. Постанову апеляційної інстанції може бути оскаржено у касаційному порядку до Верховного Суду протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.
8.     Справу №924/482/21 повернути Господарському суду Хмельницької області.
Повний текст постанови виготовлено 29 листопада 2021 року.

Головуючий  суддя                                                                      Василишин А.Р. 

        Суддя                                                                                              Грязнов В.В.  

Суддя                                                                                              Олексюк Г.Є.