КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції  Підпалий В.В.  
Єдиний унікальний номер справи № 757/13512/21-ц
Апеляційне провадження №22-ц/824/11007 /2021
 
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
         02  листопада 2021 року                                                                                    м. Київ
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді     - Мережко М.В.,
суддів                          - Верланова С.М.,Савченка С.І. 
           секретар                      - Малашевський О.В.
       Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційною   скаргою  ОСОБА_1   на ухвалу  судді Печерського      районного  суду  м. Києва   від 17 березня 2021 року   у  справі  за позовом  ОСОБА_1 до Печерської  районної в м. Києві державної адміністрації про визнання протиправною відмови  в приватизації  житлового приміщення та зобов`язання вчинити  дії.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
 
в с т а н о в и в  :
 
У березні 2021 року  ОСОБА_1 звернулася  до суду із  вказаним позовом .
Просила визнати протиправною відмову  Печерської  районної в м. Києві державної адміністрації   щодо приватизації житлового приміщення , а саме  кімнати АДРЕСА_1   в частині ненадання їй ордеру на жиле приміщення  та зобов`язати  Печерську  районну  в м. Києві  державну адміністрацію  провести дії по приватизації  кімнати в гуртожитку  на її ім`я .
Ухвалою  судді  Печерського  районного суду  м. Києва  від 17 березня  2021 року  відмовлено у відкритті  провадження   у вказаній справі.
  Позивачка ОСОБА_1   , не погоджуючись з ухвалою про відмову  у відкритті  провадження  у  даній справі, подала апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу скасувати, посилаючись на  порушення  норм процесуального права, і направити справу для продовження розгляду до суду  першої інстанції.
    В  обгрунтування апеляційної скарги посилається на ту обставину , що суд першої інстанції  приймаючи рішення про відмову  у відкритті  провадження , не  з`ясував характер   спірних правовідносин , оскільки визначальною ознакою  для правильного вирішення спору є характер  правовідносин ,з яких виник спір, а також не врахував  практику  Верховного Суду  з цього питання .
    Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи , які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
    Відповідно до ст.ст 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно     повідомлені про день та час розгляду справи на  02 вересня  2021 року, 21 жовтня 2021 року , 02 листопада 2021 року  за адресами , які були зазначені в матеріалах справи. Заяв щодо зміни  місця проживання  або місцезнаходження від сторін    не надходило, а тому  колегія суддів  вважає, що відсутні підстави  вважати причини  неявки осіб поважними .   Представник апелянта   ОСОБА_1   приймав участь у розгляді справи в суді апеляційної інстанції . 
   Відповідно до ст. 372 ЦПК  України  суд апеляційної інстанції відкладає розгляд справи в разі неявки у судове засідання учасника справи, щодо якого немає відомостей про вручення йому судової повістки, або за його клопотанням, коли повідомлені ним причини неявки буде визнано судом поважними.
   Неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи .
    Апеляційна скарга    підлягає задоволенню   з таких підстав.
Відповідно до  ст. 19  ЦПК України  суди розглядають в порядку цивільного судочинства справи , що виникають з  цивільних, земельних, трудових, сімейних  , житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.  
Пунктом першим частини першої  статті 19 КАС України  визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.
При цьому, визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Публічно-правовий спір має свою особливість суб`єктного складу - участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для класифікації спору як публічно-правового. Однак сам по собі цей факт не дає підстав ототожнювати з публічно-правовим та відносити до справи адміністративної юрисдикції будь-який спір за участю суб`єкта владних повноважень.          
Отже, до адміністративного суду можуть бути оскаржені виключно рішення, дії та бездіяльність суб`єкта владних повноважень, що виникають у зв`язку зі здійсненням суб`єктом владних повноважень владних управлінських функцій, крім випадків, коли щодо таких рішень, дій чи бездіяльності встановлено інший порядок судового провадження.
Суд першої інстанції відмовляючи у відкритті провадження вказаних положень не врахував , а відтак висновки суду є помилковими .
Житлові спори - це особливий різновид спорів, що стосується житлових прав та інтересів громадян і організацій.
При цьому, у порядку цивільного судочинства розглядаються спори щодо права особи на житло (приватизація житла, взяття на облік громадян, які потребують поліпшення житлових умов, або зняття з такого обліку, надання житла, користування жилим приміщенням у будинку державного чи приватного жилого фонду, житлово-будівельних кооперативів, у гуртожитках, встановлення автономного опалення у приміщенні державного житлового фонду, зняття з реєстраційного обліку місця проживання за наявності спору, зобов`язання органу влади чи органу місцевого самоврядування здійснити необхідні дії щодо утримання в належному стані житлового будинку, виселення, а також спори щодо забезпечення житлових прав мешканців гуртожитків тощо).
Такі спори є житловими (цивільними) спорами, незалежно від участі у справі суб`єкта владних повноважень, як відповідача.
З огляду на викладене, суд не взяв до уваги , що предметом спору у даній справі є саме  визнання відмови  у приватизації житла  незаконною,   і вказані спори про приватизацію житла, підлягають розгляду в порядку цивільного судочинства, оскільки в такому випадку особа звертається до суду за захистом порушеного цивільного права, яке виникає з житлових відносин, тому цей спір не стосується захисту прав, свобод та інтересів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень, а пов`язаний з вирішенням питання щодо права на житло.
Даний висновок суду узгоджується з правовим висновком Верховного Суду щодо застосування норм процесуального права у подібних правовідносинах, викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 квітня 2018 року у справі № 806/104/16.
 За висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 13 червня 2018 року (справа № 819/362/16), публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Однак сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції. Необхідно з`ясовувати, у зв`язку із чим виник спір та за захистом яких прав особа звернулася до суду.
Відповідно до постанови Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2018 року (справа № 826/27224/15) під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.
Разом з тим, приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового, особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, зазвичай майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.
Якщо порушення своїх прав особа вбачає у наслідках, спричинених неправомірними, на думку особи, рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень, і ці наслідки призвели до виникнення, зміни чи припинення цивільних правовідносин, мають майновий характер або пов`язаний з реалізацією її майнових або особистих немайнових інтересів, то визнання незаконними (протиправними) таких рішень є способом захисту цивільних прав та інтересів.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі "Сокуренко і Стригун проти України" вказав, що фраза "встановлений законом" поширюється не лише на правову основу самого існування "суду", але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін "судом, встановленим законом" у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає "усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …". Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, "встановленим законом".
При цьому, визначальним принципом здійснення правосуддя в адміністративних справах є принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі й обов`язок суб`єкта владних повноважень доказувати правомірність своїх дій, бездіяльності чи рішень, на відміну від визначального принципу цивільного судочинства, який полягає у змагальності сторін. Суд, який розглянув справу, не віднесену до його юрисдикції, не може вважатися "судом, встановленим законом" у розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції.
Відповідно до п. 1 ч.1 ст. 186 ЦПК України, суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо заява не підлягає розгляду в порядку цивільного судочинства.
Зважаючи на викладені положення норм законодавства та заявлені вимоги,  висновок  суду   про необхідність відмовити у відкритті провадження у цивільній справі  не відповідає вимогам законодавства.
 Виходячи з наведеного, доводи апеляційної скарги є обгрунтованими,   а оскаржувана ухвала   підлягає скасуванню, з направленням справи  для продовження розгляду до суду першої інстанції .
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,379, 381 - 384  ЦПК України , суд ,-
    
п о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1   задовольнити.
            Ухвалу  судді Печерського  районного  суду  м. Києва   від 17 березня 2021 року скасувати, справу направити для продовження  розгляду  до суду першої інстанції.
Постанова  суду апеляційної інстанції   набирає законної сили з  дня її прийняття.
Касаційна скарга  на судове рішення  подається протягом  тридцяти днів  з  дня його проголошення, а в разі проголошення  вступної та резолютивної частини  судового рішення  з дня складення повного судового рішення безпосередньо до  суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 04 листопада 2021 року.
 
Головуючий 

Судді