Постанова
Іменем України
 
24 вересня 2021 року
м. Київ
 
справа № 520/13411/17
провадження № 61-10337св20
 
Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 
Петрова Є. В. (суддя-доповідач), Калараша А. А., Ткачука О. С.,
 
учасники справи:
позивачі:  ОСОБА_1 , ОСОБА_2 ,
відповідач - Публічне акціонерне товариство «Укрсоцбанк»,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2019 року, ухваленого під головуванням судді Луняченка В. О. та постанову Одеського апеляційного суду від 19 травня 2020 року, ухваленого колегією суддів у складі: Погорєлової С. О., Заїкіна А. П., Таварткіладзе О. М., у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 до Публічного акціонерного товариства «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору від 04 лютого 2008 року № 2008/686-Ф03.14 недійсним, застосувавши наслідки визнання угод недійсними по відношенню до іпотечного договору, та встановлення факту порушення відповідачем норм Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачам і умов кредитування і сукупності вартості кредиту при укладенні кредитного договору,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У листопаді 2017 року ОСОБА_1 та ОСОБА_2 звернулись до Київського районного суду м. Одеси з позовом до Одеської обласної дирекції ПАТ «Укрсоцбанк» про визнання кредитного договору від 04 лютого 2008 року № 2008/686-Ф03.14 недійсним, застосувавши наслідки визнання угод недійсними по відношенню до іпотечного договору, та встановлення факту порушення відповідачем норм Закону України «Про захист прав споживачів» та Правил надання банками України інформації споживачам і умов кредитування і сукупності вартості кредиту при укладенні кредитного договору.
На обґрунтування позову ОСОБА_1 та ОСОБА_2 посилалися на те, що 04 лютого 2008 року ОСОБА_1 , як позичальник, та Акціонерно-комерційний Банк Соціального Розвитку «УкрСоцбанк» (надалі перейменовано в ПАТ «УкрСоцбанк»), як кредитодавець, уклали кредитний договір                         № 2008/686-Ф03.14, відповідно до умов якого ОСОБА_1 взяв кредит у розмірі 55 200 доларів США зі сплатою за користування кредитом 13,50 % річних, та зобов`язався у строк до 03 лютого 2023 року щомісячними рівними частками по 306,67 доларів США повернути кредитну заборгованість із процентами.
З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника за вказаним кредитним договором між банком і ОСОБА_2 , як іпотекодавцем, було укладено 04 лютого 2008 року іпотечний договір, відповідно до умов якого предметом іпотеки визначена кв. АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності іпотекодавцю.
Позивачі посилались на те, що при укладенні кредитного договору 04 лютого 2008 року банком не було надано споживачу банківських послуг (позичальнику) детального розрахунку загальної вартості кредиту та, крім того, предметом договору визначені валютні цінності - долари США, незважаючи на відсутність у банка права надання кредиту в іноземній валюті.
Згідно кредитного договору та додатків існує порушення частини першої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів», а саме кредитний договір та додатки не містять розміру сукупної вартості кредиту та її детального розпису для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, а отже, умови кредитного договору є несправедливими в цілому, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, суперечать принципу добросовісності. Як наслідок недійсності кредитного договору підлягає визнанню недійсним і договір іпотеки, укладений на забезпечення недійсного правочину.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2019 року у задоволенні позову відмовлено.
Відмовляючи у задоволенні позову суд першої інстанції виходив з того, що істотні умови кредитного договору від 04 лютого 2008 року № 2008/686-Ф03.14 були узгоджені між сторонами, про що свідчить не лише підписання договору, а подальші дії позичальника, який, отримавши кредитні кошти, із заявами про невиконання умов договору, або їх неналежного виконання з боку банку до суду не звертався, а також протягом тривалого часу - з 04 лютого 2008 року до 03 листопада 2017 року, виконував взяті на себе зобов`язання, не заперечуючи проти розміру щомісячних платежів, або незрозумілості умов і розміру погашення кредитної заборгованості.
Суд також врахував той факт, що, отримавши кредитні кошти, позичальник розумів, що згідно кредитного договору сума кредиту визначена в іноземній валюті, та погодився саме із таким розміром кредитних коштів, прийнявши до уваги можливість коливання валютного курсу, а також підписав детальний розпис сукупної вартості кредиту і додаткову угоду № 1, в яких була визначена повна вартість сум, які необхідно виплатити для погашення кредиту, і процентів за користування кредитом.
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
Постановою Одеського апеляційного суду від 19 травня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2019 року залишено без змін.
Постанова суду мотивована тим, що відповідно до матеріалів справи, спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їх внутрішній волі; позивач на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та в подальшому виконував його умови; відповідач надав позивачеві документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі, й щодо сукупної вартості кредиту, реальної процентної ставки.
Таким чином, доказом надання позичальникові повної інформації про кредитні умови і, як наслідок, наявність вільного волевиявлення і відповідності внутрішній волі, є факт підписання позичальником кредитного договору.
Короткий зміст вимог касаційної скарги
У липні 2020 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, з урахуванням уточнень, вказує, що рішення суду першої та апеляційної інстанцій ухвалені з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому просить скасувати вказані рішення та ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
Згідно зі статтею 388 ЦПК України судом касаційної інстанції у цивільних справах є Верховний Суд.
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження та витребувано цивільну справу з Київського районного суду м Одеси.
19 листопада 2020 року до Верховного Суду надійшла витребовувана справа.
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу 
Підставою касаційного оскарження вказаних судових рішень заявник, посилаючись на пункт 1 частини другої статті 389 ЦПК України, зазначає, що суд апеляційної інстанції застосував норми статей 11, 18 Закону України «Про захист прав споживачів», статті 533 ЦК України без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 242/4812/16-ц,  від 10 липня 2019 року у справі № 719/231/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 727/6357/16-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 629/37/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 733/608/16-ц, від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 910/22923/17.
Також вважає, що підставами задоволення позову у тому числі є порушення відповідачем Закону України «Про захист прав споживачів», а також положень Декрету Кабінету Міністрів України від 19 лютого 1993 року № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю». 
Згідно кредитного договору та додатків існує порушення частини першої статті 11, статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» та статті 533 ЦК України, а саме кредитний договір та додатки не містять розміру сукупної вартості кредиту та її детального розпису для споживача (у процентному значенні та грошовому виразі) з урахуванням відсоткової ставки за кредитом та вартості всіх послуг, а отже, умови кредитного договору є несправедливими в цілому, що є наслідком істотного дисбалансу договірних прав та обов`язків на погіршення становища споживача, суперечать принципу добросовісності. Як наслідок недійсності кредитного договору підлягає визнанню недійсним і договір іпотеки, укладений на забезпечення недійсного правочину.
Крім того, ні в самому кредитному договорі, ні в додатках до нього, а саме: графіку погашення кредиту, відсутній детальний розпис загальної вартості кредиту для споживача, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговування та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення, в том числі процентів за користування кредитом. Суд не прийняв до відома дані факти та обставини які їм же й були встановлені, та не надав їм належної правової оцінки.
Суд першої інстанції не прийняв до уваги численні висновки Верховного Суду, що спричинило за собою винесення протиправного рішення. Таким чином, є всі правові підстави у суду для задоволення позовних вимог.
Аргументи інших учасників справи
Відзиву на касаційну скаргу не надходило.
Фактичні обставини справи, встановлені судами 
04 лютого 2008 року ОСОБА_1 , як позичальник, та Акціонерно-комерційний Банк Соціального Розвитку «УкрСоцбанк» (надалі перейменовано в ПАТ «УкрСоцбанк»), як кредитодавець, уклали кредитний договір                       № 2008/686-Ф03.14 (т. 1 а. с. 24 ), відповідно до умов якого ОСОБА_1 взяв кредит у розмірі 55 200 доларів США зі сплатою за користування кредитом 13,50 % річних, та зобов`язався у строк до 03 лютого 2023 року щомісячними рівними частками по 306,67 доларів США повернути кредитну заборгованість із процентами (п.1.1, 1.1.1 договору).
З метою забезпечення своєчасного і повного виконання зобов`язань позичальника по вищезазначеному кредитному договору між банком і ОСОБА_2 , як іпотекодавцем, було укладено 04 лютого 2008 року іпотечний договір (т. 1 а. с. 19), відповідно до умов якого предметом іпотеки визначена квартира АДРЕСА_1 , яка належить на праві власності іпотекодавцю.
Згідно детального розпису сукупної вартості кредиту, підписаного позичальником ОСОБА_1 (т. 1 а. с. 150), до відома останнього банком було доведено розрахунок сукупної вартості кредиту, значення реальної процентної ставки і абсолютне значення подорожчання кредиту.
Відповідно до додаткової угоди №1 (т. 1 а. с. 153 ) від 14 червня 2010 року, між банком і ОСОБА_1 були узгоджені нові умови погашення кредиту, до якої було роз`яснено позичальнику новий детальний розпис сукупної вартості кредиту (т. 1 а. с. 155).
Мотивувальна частина
Позиція Верховного Суду
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції. Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Вивчивши матеріали цивільної справи, зміст оскаржуваного судового рішення, обговоривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення з огляду на таке.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
За загальним правилом, визначеним статтею 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу (частина перша статті 215 ЦК України).
Згідно з частинами першою-третьою, п`ятою, шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним. Правочин, що вчиняється батьками (усиновлювачами), не може суперечити правам та інтересам їхніх малолітніх, неповнолітніх чи непрацездатних дітей.
Відповідно до частини другої статті 215 ЦК України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.
За змістом частини третьої зазначеної статті, якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Частиною першою статті 55 Закону України «Про банки і банківську діяльність» визначено, що відносини банку з клієнтом регулюються законодавством України, нормативно-правовими актами НБУ та угодами (договорами) між клієнтом та банком.
Рішенням Конституційного Суду України від 10 листопада 2011 року у справі № 15-рп/2011 щодо офіційного тлумачення положень пунктів 22, 23 статті 1, статті 11, частини восьмої статті 18, частини третьої статті 22 Закону України «Про захист прав споживачів» у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України (справа про захист прав споживачів кредитних послуг) підтверджено, що положення пунктів 22, 23 статті 1, статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», з подальшими змінами, у взаємозв`язку з положеннями частини четвертої статті 42 Конституції України, треба розуміти так, що їх дія поширюється на правовідносини між кредитодавцем та позичальником (споживачем) за договором про надання споживчого кредиту, що виникають як під час укладення, так і виконання такого договору.
Відповідно до статті 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості.
Відповідно до статей 526, 527, 530 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином і у встановлений строк відповідно до умов договору та вимог закону, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Статтею 1054 ЦК України передбачено, що за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Інформація, яка надається кредитодавцем позичальнику перед укладенням договору про надання споживчого кредиту, визначена статтею 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення оспорюваного кредитного договору.
Зокрема, кредитодавець зобов`язаний повідомити позичальника про орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема, таких як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо).
Відповідно до пункту 3.1 Правил надання банками України інформації споживачам і умов кредитування і сукупності вартості кредиту, затверджених постановою Правління Національного банку України 10 травня 2007 року№ 168, у редакції, чинній на час укладення кредитного договору, банки зобов`язані в кредитному договорі або додатку до нього надавати детальний розпис сукупної вартості кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг, а також інших фінансових зобов`язань споживача, зазначивши таке:
значення процентної ставки та порядок обчислення процентних доходів відповідно до вибраного банком методу згідно з вимогами нормативно-правових актів Національного банку;
перелік, розмір і базу розрахунку всіх комісій (тарифів) банку, що пов`язані з наданням, обслуговуванням і погашенням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, здійснення валютно-обмінних операцій, юридичне оформлення тощо;
перелік і розмір інших фінансових зобов`язань споживача, які виникають на користь третіх осіб згідно з вимогами законодавства України та/або умовами кредитного договору (страхові платежі під час страхування предмета застави, життя та працездатності споживача, розмір зборів до Пенсійного фонду України, комісії під час купівлі-продажу іноземної валюти для погашення кредиту та процентів за користування ним, біржові збори, послуги реєстраторів, нотаріусів, інших осіб тощо).
Банки зобов`язані в кредитному договорі зазначати сукупну вартість кредиту з урахуванням процентної ставки за ним, вартості всіх супутніх послуг та інших фінансових зобов`язань споживача, які пов`язані з отриманням, обслуговуванням і погашенням кредиту, а також зазначити її в процентному значенні та в грошовому виразі у валюті платежу за кредитним договором, у вигляді:
а) реальної процентної ставки (у процентах річних), яка точно дисконтує всі майбутні грошові платежі споживача за кредитом до чистої суми виданого кредиту.
б) абсолютного значення подорожчання кредиту (у грошовому виразі), розрахунок якого здійснюється шляхом підсумовування всіх платежів (проценти за користування кредитом, усі платежі за супутні послуги, пов`язані з наданням кредиту, його обслуговуванням і погашенням), здійснених споживачем як на користь банку, так і на користь третіх осіб під час отримання, обслуговування та погашення кредиту (пункт 3.3 Правил 168).
Частинами першою та другою статті 18 Закону України «Про захист прав споживачів» передбачено, що продавець (виконавець, виробник) не повинен включати у договори із споживачем умови, які є несправедливими. Умови договору є несправедливими, якщо всупереч принципу добросовісності його наслідком є істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків на шкоду споживача.
Закон України «Про захист прав споживачів» застосовується до спорів, які виникли з кредитних правовідносин, лише у тому разі, якщо підставою позову є порушення порядку надання споживачеві інформації про умови отримання кредиту, типові процентні ставки, валютні знижки тощо, які передують укладенню договору.
Аналізуючи зміст оспорюваного кредитного договору, суди встановили, що у ньому зазначені всі істотні умови для такого виду договору відповідно до вимог чинного на час виникнення спірних правовідносин законодавства, зокрема статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції, чинній на час укладення кредитного договору.
Конституційний Суд України у справі від 10 листопада 2011 року № 15-рп/2011 про захист прав споживачів кредитних послуг у мотивувальній частині рішення зазначив, що держава забезпечує особливий захист більш слабкого суб`єкта економічних відносин, а також фактичну, а не формальну рівність сторін у цивільно-правових відносинах, шляхом визначення особливостей договірних правовідносин у сфері споживчого кредитування та обмеження дії принципу свободи цивільного договору. Це здійснюється через установлення особливого порядку укладення цивільних договорів споживчого кредиту, їх оспорювання, контролю за змістом та розподілу відповідальності між сторонами договору.
Відповідно до частини другої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів», у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, перед укладенням договору про надання споживчого кредиту кредитодавець зобов`язаний повідомити споживача у письмовій формі про: 1) особу та місцезнаходження кредитодавця; 2) кредитні умови, зокрема: а) мету, для якої споживчий кредит може бути витрачений; б) форми його забезпечення; в) наявні форми кредитування з коротким описом відмінностей між ними, в тому числі між зобов`язаннями споживача; г) тип відсоткової ставки; ґ) суму, на яку кредит може бути виданий; д) орієнтовну сукупну вартість кредиту та вартість послуги з оформлення договору про надання кредиту (перелік усіх витрат, пов`язаних з одержанням кредиту, його обслуговуванням та поверненням, зокрема таких, як адміністративні витрати, витрати на страхування, юридичне оформлення тощо); е) строк, на який кредит може бути одержаний; є) варіанти повернення кредиту, включаючи кількість платежів, їх частоту та обсяги; ж) можливість дострокового повернення кредиту та його умови; з) необхідність здійснення оцінки майна та, якщо така оцінка є необхідною, ким вона здійснюється; и) податковий режим сплати відсотків та про державні субсидії, на які споживач має право, або відомості про те, від кого споживач може одержати докладнішу інформацію; і) переваги та недоліки пропонованих схем кредитування.
У разі ненадання зазначеної інформації суб`єкт господарювання, який повинен її надати, несе відповідальність, встановлену статтями 15, 23 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент укладення договору.
Статтями 15, 23 цього Закону визначена відповідальність суб`єкта господарювання, яка не передбачає наслідком їх порушення недійсність договору.
Відповідно до частини четвертої статті 11 Закону України «Про захист прав споживачів» у редакції Закону, чинній на момент укладення договору, договір про надання споживчого кредиту укладається у письмовій формі, один з оригіналів якого передається споживачеві. Обов`язок доведення того, що один з оригіналів договору був переданий споживачеві, покладається на кредитодавця.
Пунктом 2.1 Правил надання банками України інформації споживачу про умови кредитування та сукупну вартість кредиту № 168 на банки покладається обов`язок надання споживачу в письмовій формі інформації про умови кредитування, а також орієнтовну сукупну вартість кредиту, та зобов`язують банк отримати письмове підтвердження споживача про ознайомлення з цією інформацією, що відповідачем виконано.
Укладаючи з банком кредитний договір в іноземній валюті, у заявника, як правильно установили суди попередніх інстанцій, не було будь-яких законних підстав вважати, що зміна встановленого на день підписання договору валютного курсу не настане.
Відповідно до статті 3 ЦК України принципи справедливості, добросовісності та розумності є однією із фундаментальних засад цивільного права, спрямованою, у тому числі, на утвердження у правовій системі України принципу верховенства права. При цьому добросовісність означає прагнення особи сумлінно використовувати цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків, що, зокрема, підтверджується змістом частини третьої статті 509 цього Кодексу. Отже, законодавець, навівши у тексті ЦК України зазначений принцип, установив у такий спосіб певну межу поведінки учасників цивільних правовідносин, тому кожен із них зобов`язаний сумлінно здійснювати свої цивільні права та виконувати цивільні обов`язки, у тому числі передбачати можливість завдання своїми діями (бездіяльністю) шкоди правам та інтересам інших осіб. Цей принцип не є суто формальним, оскільки його недотримання призводить до порушення прав та інтересів учасників цивільного обороту.
Поведінкою, яка суперечить добросовісності та чесній діловій практиці, є, зокрема, поведінка, що не відповідає попереднім заявам або поведінці сторони, за умови, що інша сторона розумно покладається на них. Ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів, а з метою ухилення від виконання зобов`язань, є неприпустимим (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 (провадження № 61-2417сво19).
Установивши, що спірний кредитний договір підписаний сторонами, які досягли згоди з усіх істотних умов договору, мали необхідний обсяг цивільної дієздатності, а їх волевиявлення було вільним і відповідало їхній внутрішній волі, заявник на момент укладення договору не заявляв додаткових вимог щодо умов спірного договору та у подальшому виконував його умови, банк надав позивачу документи, які передували укладенню кредитного договору, у тому числі й щодо сукупної вартості кредиту, процентної ставки та деталізованого графіку погашення боргу, суди попередніх інстанцій правильно застосували положення статей 11, 18, 19 Закону України «Про захист прав споживачів» у відповідній редакції Закону, статей 626-628 ЦК України, та дійшли правильного висновку про необґрунтованість позовних вимог та відсутність підстав для визнання кредитного договору від 04 лютого 2008 року № 2008/686-Ф03.14, укладеного між банком та ОСОБА_1 , а також похідного від нього іпотечного договору від 04 лютого 2008 року, недійсними.
ОСОБА_1 у касаційній скарзі вказував на те, що рішення суду першої та апеляційної інстанції ухвалено без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі № 242/4812/16-ц, від 10 липня 2019 року у справі № 719/231/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 727/6357/16-ц, від 06 травня 2020 року у справі № 629/37/16-ц, від 13 червня 2018 року у справі № 733/608/16-ц, від 30 січня 2018 року у справі № 161/16891/15-ц, від 12 вересня 2018 року у справі № 910/22923/17.
Посилання апелянта на правову позицію, викладену у постановах Верховного Суду від 11 вересня 2019 року у справі №242/4812/16-ц, від 10 липня 2019 року у справі № 719/231/16-ц, від 21 серпня 2019 року у справі № 727/6357/16-ц є помилковим, оскільки наведена у цих справах правова позиція не стосується правовідносин, які склалися у справі, що розглядається, тому що у вищезазначених справах суди розглядали умови кредитного договору, які мали ознаки формуляру, а споживач не мав змоги запропонувати свої умови договору.
Також слід зазначити, що під час вирішення спорів суди мають враховувати саме останню правову позицію Верховного Суду, тому посилання апелянта на постанови Верховного Суду від 13 червня 2018 року у справі № 733/608/16-ц, від 30 січня 2018 року у справі  161/16891/15-ц та Верховного Суду України від 12 вересня 20018 року у справі №910/22923/17 не враховуються.
Інші доводи касаційної скарги були предметом розгляду судів та додаткового правового аналізу не потребують, на законність судових рішень не впливають, а зводяться до незгоди заявника із висновками судів, а також спростовуються встановленими вище обставинами справи.
Доводи, наведені в касаційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Щодо клопотання ОСОБА_1 про розгляд справи за участю представника позивачів
Колегія суддів Верховного Суду вважає, що клопотання ОСОБА_1  задоволенню не підлягає з таких підстав. 
Відповідно до частини першої статті 400 ЦПК України під час розгляду справи в касаційному порядку суд перевіряє в межах касаційної скарги правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції (частина друга).
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Абзац другий частини першої цієї статті визначає, що у разі необхідності учасники справи можуть бути викликані для надання пояснень у справі.
Таким чином, питання виклику учасників справи для надання пояснень у справі вирішується Верховним Судом з огляду на встановлену необхідність таких пояснень.
Положення частин п`ятої та шостої статті 279 ЦПК України, якою врегульовано порядок розгляду справи у порядку спрощеного позовного провадження в суді першої інстанції, не застосовуються при касаційному розгляді, оскільки суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права та не вирішує питань доказування у справі і не встановлює обставин справи.
Оскільки судом касаційної інстанції не приймалось рішення про виклик осіб, які беруть участь у справі, для надання пояснень у справі, і такої необхідності колегія суддів не вбачає, то підстав для розгляду справи за участю сторін немає. 
Щодо розподілу судових витрат
Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі постійної колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду,
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 29 травня 2019 року та постанову Одеського апеляційного суду від 19 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                           Є. В. Петров
 
                                                                                                                      А. А. Калараш
 
                                                                                                                      О. С. Ткачук