ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
  Провадження № 22-ц/803/7620/21 Справа № 216/2153/21 	  	 Суддя у 1-й інстанції - Сидорак В. В. Суддя у 2-й інстанції - Барильська  А. П.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 жовтня 2021 року                                                                м.Кривий Ріг

Дніпровський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду
цивільних справ:
головуючого - судді: Барильської А.П.,
суддів: Бондар Я.М., Зубакової В.П.,
секретар судового засідання: Кислиця І.В.
сторони:
заявник:  Кропивницький районний відділ державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро)
заінтересовані особи: ОСОБА_1 , ОСОБА_2 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Кривому Розі, в режимі відеоконференції, в порядку спрощеного позовного провадження, апеляційну скаргу ОСОБА_2 на ухвалу Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2021  року, яка постановлена суддею Сидорак В.В. у місті Кривому Розі Дніпропетровської області, відомості щодо дати складання повного тексту ухвали суду матеріали справи не містять,-

ВСТАНОВИЛА:
В квітні 2021 року Кропивницький районний відділ державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) звернувся до суду з поданням про виділення частки із спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 . 
В обґрунтування подання зазначено, що на виконанні Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) перебуває виконавче провадження по виконанню виконавчого листа, виданого 12 вересня 2019 року Знам`янським міськрайонним судом Кіровоградської області про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 боргу за договором позики у сумі 336 000 грн.
18 вересня 2021 року Кропивницьким районним відділом державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) було винесено постанову про відкриття виконавчого провадження та скеровано копію відповідної постанови сторонам виконавчого провадження.
16 лютого 2021 року в Центрально-Міський відділ державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро), скеровано доручення про опис та арешт майна боржника ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 .
09 квітня 2021 року надійшла відповідь з Центрально-Міського відділу державної виконавчої служби у м. Кривому Розі, за №21630/5 від 24 березня 2021 року та Інформаційна довідка з ДРРП від 09 березня 2021 року про те, що квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві власності ОСОБА_2 , яка згідно актового запису про шлюб від 20 липня 1991 року, є дружиною боржника ОСОБА_1 .
Посилаючись на приписи ст. 443 ЦПК України ст. ст. 32, 48 Закону України «Про виконавче провадження», Кропивницький районний відділ державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) вважає, що на виконання рішення суду повинно бути звернуто стягнення на частку у майні боржника, до якого входить вказана вище квартира, і яка, відповідно до ст. 60 Сімейного кодексу України, належить боржнику на праві спільної сумісної власності.
У зв`язку з чим, Кропивницький районний відділ державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) просив суд визначити частку майна боржника ОСОБА_1  у майні, яким він володіє спільно зі своєю дружиною ОСОБА_2 , а саме: на Ѕ частину квартири, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв. м., яка належить ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2020 року, оскільки таке майно є спільною сумісною власностю.
Ухвалою Центрально – Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2021  року подання Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) задоволено.
Визначено частку майна боржника ОСОБА_1 у майні, яким він володіє спільно зі своєю дружиною ОСОБА_2 , а саме: у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв. м., реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 1757923712110, зареєстрованого за ОСОБА_2 на підставі договору купівлі-продажу від 05 серпня 2020 року, як 1/2 частку квартири.
В апеляційній скарзі ОСОБА_2 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні подання Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про виділ частки із спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 .
Апелянт зазначає про те, що ані про наявність боргу, ані про наявність судового рішення про стягнення суми боргу з її чоловіка ОСОБА_1 , ані про відкрите виконавче провадження ОСОБА_2 не було відомо.
Звертає увагу суду на те, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв. м., є особистою власністю ОСОБА_2  відповідно до договору купівлі – продажу від 05 серпня 2020 року,оскількиза шлюбним договором сторони домовилися про те, що право власності на майно залишається за тим подружжя, на кого це право зареєстроване, тобто ніякої перереєстрації не відбувається.
У відзиві на апеляційну скаргу  ОСОБА_2 Кропивницький районний відділ державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) та ОСОБА_3 зазначають про те, суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального права з засадами рівності часток подружжя, натомість апеляційна скарга нічим не вмотивована. 
Заслухавши суддю-доповідача, ОСОБА_2 , яка підтримала доводи апеляційної скарги, просила її задовольнити, представника Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) – Гіль Л.С., в режимі відеоконференції, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила ухвалу суду залишити без змін, представника ОСОБА_3 – ОСОБА_4 , в режимі відеоконференції, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, просила ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість ухвали суду в межах заявлених вимог та доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, з наступних підстав.
Як встановлено судом та вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 липня 2019 року, видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , боргу за договором позики в сумі 336 000 грн. (а. с. 5).
18 вересня 2021 року Кропивницьким районним відділом державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) винесено постанову про відкриття виконавчого провадження по виконання виконавчого листа №389/1226/19, виданого Знам`янським міськрайонним судом Кіровоградської області від 11 липня 2019 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , боргу за договором позики в сумі 336 000 грн. (а.с. 6).
16 лютого 2021 року Кропивницьким районним відділом державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро)направлено в Центрально-Міський відділ державної виконавчої служби у м. Кривому Розі Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Дніпро) доручення про проведення виконавчих дій, а саме здійснення перевірки майнового стану боржнику ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , а у разі виявлення майна, що належить боржнику на праві приватної власності провести опис та арешт майна боржника ОСОБА_1 (а.с. 7).
Згідно актового запису про шлюб від 20 липня 1991 року, ОСОБА_2 є дружиною боржника ОСОБА_1 (а.с. 10, 35).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі – продажу від 05 серпня 2020 року (а.с. 9, 32-33).
Згідно п. 1 шлюбного договору, укладеного 05 серпня 2020 року між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , усе набуте ними в шлюбі нерухоме майно (те, що потребує спеціальної реєстрації (корпоративні права, акції, транспортні засоби тощо), не буде вважатися спільним майном подружжя та буде належати на праві приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстровано (або придбано)(а.с. 34).
Постановляючи ухвалу про задоволення подання Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро), суд першої інстанції виходив з того, що встановлення у шлюбному договорі правового режиму майна подружжя не створює правових наслідків, які обмовлені цим договором, оскільки такий договір укладався в період існування боргових зобов`язань одного з подружжя, що на переконання суду свідчить про бажання подружжя уникнути звернення стягнення на таке майно для виконання рішення суду про стягнення боргу.
Однак, колегія суддів не може повністю погодитись з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до частини п`ятої статті 124 Конституції України, судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання на всій території України. 
За пунктом 9 частини третьої статті 129 Конституції України, до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Виконання судових рішень є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція).
Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язанні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частин першої та другої статті 370 ЦК України, співвласники мають право на виділ у натурі частки із майна, що є у спільній сумісній власності, крім випадків, установлених законом.
У разі виділу частки із майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки кожного із співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними, законом або рішенням суду.
Відповідно до статті 443 ЦПК України, питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами, вирішується судом за поданням державного чи приватного виконавця.
Суд у десятиденний строк розглядає це питання у судовому засіданні з повідомленням сторін та заінтересованих осіб. Неявка сторін та інших осіб не є перешкодою для вирішення питання про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
За змістом статей 60, 70 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині і чоловікові на праві спільної сумісної власності. Дружина та чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності. У разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Статтею 69 СК України передбачено, що дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу. Дружина і чоловік мають право розділити майно за взаємною згодою. Договір про поділ житлового будинку, квартири, іншого нерухомого майна, а також про виділ нерухомого майна дружині, чоловікові зі складу усього майна подружжя має бути нотаріально посвідчений.
Відповідно до частин п`ятої-шостої статті 48 Закону України «Про виконавче провадження», у разі відсутності у боржника коштів та інших цінностей, достатніх для задоволення вимог стягувача, стягнення невідкладно звертається також на належне боржнику інше майно, крім майна, на яке згідно із законом не може бути накладено стягнення. Звернення стягнення на майно боржника не зупиняє звернення стягнення на кошти боржника. Боржник має право запропонувати види майна чи предмети, які необхідно реалізувати в першу чергу. Черговість стягнення на кошти та інше майно боржника остаточно визначається виконавцем. Стягнення на майно боржника звертається в розмірі та обсязі, необхідних для виконання за виконавчим документом, з урахуванням стягнення виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів, накладених на боржника під час виконавчого провадження, основної винагороди приватного виконавця. У разі якщо боржник володіє майном разом з іншими особами, стягнення звертається на його частку, що визначається судом за поданням виконавця.
Велика Палата Верховного Суду 15 січня 2020 року у справі № 367/6231/16-ц зазначила, що поняття «визначення частки» і «виділення частки в натурі» є різними за своїм змістом правовими поняттями, а частиною шостою  статті 48 Закону України «Про виконавче провадження»  передбачена лише необхідність визначення частки боржника у спільному майні, якщо така частка не визначена. З урахуванням наявності суперечливих висновків судів касаційної інстанції, Велика Палата Верховного Суду відступила від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у Постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 10 липня 2019 року у справі № 822/1154/16 (провадження № К/9901/8843/18) шляхом вказівки, що частка у праві спільної часткової власності є самостійним об`єктом цивільних прав, яка може бути об`єктом продажу з публічних (електронних) торгів, передачі стягувачу в рахунок погашення боргу, без її виділу в натурі з об`єкта нерухомого майна; у разі виявлення державним виконавцем майна, яким боржник володіє спільно з іншими особами, і частка боржника у якому не визначена, для звернення стягнення на частку боржника державний виконавець звертається до суду з поданням про визначення частки боржника у такому майні.
У Постанові Верховного Суду від 05 лютого 2020 року у справі № 757/46471/18 (провадження № 61-15534св19) зроблено правовий висновок про те, що подання державного виконавця, відповідно до частини першої статті 443 ЦПК України, може стосуватися лише визначення частки майна боржника у майні, а спір про виділ частки в натурі (поділ) - в порядку позовного провадження з дотриманням основних принципів цивільного судочинства.
Як вбачається з матеріалів справи, на виконання рішення Знам`янського міськрайонного суду Кіровоградської області від 11 липня 2019 року, видано виконавчий лист про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 , боргу за договором позики в сумі 336000 грн. (а. с. 5).
Згідно актового запису про шлюб від 20 липня 1991 року, ОСОБА_2 є дружиною боржника ОСОБА_1 (а.с. 10, 35).
Відповідно до Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборони відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна квартира, яка знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 належить на праві приватної власності ОСОБА_2 на підставі договору купівлі – продажу від 05 серпня 2020 року (а.с. 9, 32-33).
Згідно п. 1 шлюбного договору, укладеного 05 серпня 2020 року між подружжям ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , усе набуте ними в шлюбі нерухоме майно (те, що потребує спеціальної реєстрації (корпоративні права, акції, транспортні засоби тощо), не буде вважатися спільним майном подружжя та буде належати на праві приватної власності тому з подружжя, на чиє ім`я воно зареєстровано (або придбано) (а.с. 34).
Положення статей 92, 93 СК України надають подружжю право укладати шлюбний договір, яким будуть регулюватися майнові відносини між ними, а також визначатися їхні майнові права та обов`язки.
Сторони можуть домовитися про непоширення на майно, набуте ними за час шлюбу, положень статті 60 цього Кодексу і вважати його спільною частково власністю або особистою приватною власністю кожного з них (частина перша та друга статті 97 СК України).
Умова шлюбного договору про непоширення на майно, набуте подружжям за час шлюбу, положень статті 60 СК України прямо дозволена законом (частина друга   статті 97 СК України) і тому сама по собі жодним чином не може свідчити про порушення таким шлюбним договором іншого з подружжя. Для того, щоб дійти такого висновку, суд мав щонайменше ретельно дослідити майновий стан кожного з подружжя та їх стосунки між собою на момент укладення шлюбного договору, чого суд не зробив й не мав можливості зробити з огляду на межі розгляду заяви державного виконавця про визначення частки майна боржника у майні, яким він володіє спільно з іншими особами.
У статті 204 ЦК України передбачено, що правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним, тобто  закріплено презумпцію правомірності правочину. Ця презумпція означає, що вчинений правочин вважається правомірним, тобто таким, що породжує, змінює або припиняє цивільні права й обов`язки, доки ця презумпція не буде спростована, зокрема, на підставі рішення суду, яке набрало законної сили. У разі неспростування презумпції правомірності договору всі права, набуті сторонами правочину за ним, повинні безперешкодно здійснюватися, а обов`язки, що виникли внаслідок укладення договору, підлягають виконанню.
У Постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 09 січня 2019 року у справі № 759/2328/16-ц (провадження № 61-5800зпв18) зроблено висновок, що «нікчемним є той правочин, недійсність якого встановлена законом і для визнання його недійсним не вимагається рішення суду (частина друга статті 215 ЦК України). Нікчемність правочину конструюється за допомогою «текстуальної» недійсності, оскільки вона існує тільки у разі прямої вказівки закону. З позицій юридичної техніки така пряма вказівка може втілюватися, зокрема, в термінах «нікчемний», «є недійсним».
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції в порушення вищезазначених норм закону не врахував, що неврахування змісту шлюбного договору, укладеного подружжям після виникнення боргових зобов`язань одного з них, під час вирішення питання про визначення частки у майні боржника, в порядку статті 443 ЦПК України, не можна визнати допустимим, якщо тільки такий шлюбний договір не був визнаний недійсним (або його нікчемність була констатована) рішенням суду, яке набрало законної сили. Не застосовувати положення шлюбного договору, укладеного подружжям після ухвалення судового рішення про стягнення боргу з одного з них, не можна, якщо тільки такий шлюбний договір не був визнаний недійсним (або його нікчемність була констатована) рішенням суду яке набрало законної сили.
При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що згідно ст.103 СК України, шлюбний договір на вимогу одного з подружжя або іншої особи, права та інтереси якої цим договором порушені, може бути визнаний недійсним за рішенням суду з підстав, встановлених Цивільним кодексом України.
За таких обставин колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що подання Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) про виділення частки із спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 підлягає задоволенню, оскільки неврахування змісту шлюбного договору, укладеного подружжям після виникнення боргових зобов`язань одного з них, під час вирішення питання про визначення частки у майні боржника в порядку статті 443 ЦПК України не можна визнати допустимим, якщо тільки такий шлюбний договір не був визнаний недійсним (або його нікчемність була констатована) рішенням суду, яке набрало законної сили.
У зв`язку з чим доводи апеляційної скарги про те, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 83,4 кв. м., є особистою власністю ОСОБА_2  відповідно до договору купівлі – продажу від 05 серпня 2020 року,оскількиза шлюбним договором сторони домовилися про те, що право власності на майно залишається за тим подружжя, на кого це право зареєстроване, тобто ніякої перереєстрації не відбувається заслуговують на увагу.
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при вирішенні спору неповно з`ясовані обставини, що мають значення для справи, що призвели до неправильного вирішення справи, у зв`язку з чим рішення суду підлягає скасуванню.
Враховуючи вище викладене, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга ОСОБА_2 підлягає частковому задоволенню, а рішення суду – скасуванню з постановленням нової ухвали про відмову у задоволенні подання.
Керуючись ст. ст. 367-368,  374, 377,  381-384 ЦПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_2 – задовольнити частково.
Ухвалу Центрально - Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 червня 2021  року – скасувати та постановити нову ухвалу.
У задоволенні подання Кропивницького районного відділу державної виконавчої служби Південно – Східного управління Міністерства юстиції (м.Дніпро)про виділення частки із спільної сумісної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_3 відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 18 жовтня 2021 року.

Головуючий:

Судді: