ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/8906/21 Справа № 205/10274/19 	  	Суддя у 1-й інстанції - Приходченко О. С. Суддя у 2-й інстанції - Куценко Т. Р.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 листопада 2021 року                        Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:
головуючого – Куценко Т.Р., 
суддів: Демченко Е.Л., Ткаченко І.Ю.,
за участю секретаря – Кругман А.М., 
розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу 
за апеляційною скаргою 
                ОСОБА_1 ,
на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 березня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи територіальна громада в особі Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин, - 

ВСТАНОВИЛА: 

У листопаді 2019 року ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин.
В обґрунтування заяви посилався на те, що він є онуком ОСОБА_4 , яка проживала і була зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , та яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 . Після її смерті відкрилася спадщина на Ѕ частину зазначеної квартири, належну їй на праві власності, і на 1/2 частину цієї ж квартири, що належала її померлому сину ОСОБА_5 , та яку вона фактично прийняла у спадщину, проте свідоцтво про право на спадщину за законом не отримувала. За життя ОСОБА_5 заповіту складено не було, тому спадщину на належне йому майно прийняла його мати, баба заявника. Після її смерті єдиною спадкоємицею першої черги є її донька та мати заявника, ОСОБА_3 . Із заявою про прийняття спадщини ОСОБА_6 до нотаріуса не зверталася. Заявник звернувся із заявою до нотаріуса для оформлення права на спадщину після смерті ОСОБА_4 у встановленому законом порядку, проте, постановою приватного нотаріуса ДМНО Батової Л.Г. від 17 жовтня 2019 року ОСОБА_2 відмовлено у видачі свідоцтва про право на спадщину, оскільки відсутні документи, які підтверджують факт родинних відносин заявника з померлим спадкодавцем. Вказав, що його дід, ОСОБА_7 , і його баба, ОСОБА_4 , зареєстрували шлюб 06 квітня 1946 року у м. Кіровобаді Азербайджанської РСР. Дошлюбне прізвище ОСОБА_4 – ОСОБА_8 . ІНФОРМАЦІЯ_2 у них народилася донька, яка є матір`ю ОСОБА_2 . Родина Цветинских постійно переїздила від міста до міста по території СРСР, оскільки дід заявника був військовим. ІНФОРМАЦІЯ_3 народився ОСОБА_5 – дядько ОСОБА_2 . Оскільки родина постійно переїздила, відшукати свідоцтво про народження ОСОБА_5 не видалося можливим, а отримати повторне не має можливості, оскільки на час реєстрації його народження родина проживала в м. Кіровобаді, що на теперішній час є ОСОБА_9 . Померлий ОСОБА_5 був зареєстрований разом зі своєю матір`ю ОСОБА_4 у квартирі АДРЕСА_1 з 1973 року і по день своєї смерті ІНФОРМАЦІЯ_4 . Також у свідоцтві про право власності на житло ОСОБА_5 зазначений як член сім`ї ОСОБА_4 . Заявник у своїй заяві просив суд встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_5 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Крім цього, зазначив, що у свідоцтві про народження його матері – ОСОБА_3 , у графі «мати» зазначено дошлюбне прізвище ОСОБА_4 , а саме: ОСОБА_8 . ОСОБА_2 у своїй заяві просив також встановити факт родинних відносин, а саме, що ОСОБА_3 є донькою ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . Заявник у своїй заяві до суду справу просив розглянути за його відсутності, ухваливши рішення, яким вимоги заяви задовольнити. 
Рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 березня 2020 року заяву задоволено частково. Встановлено факт родинних відносин, а саме: що ОСОБА_5 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині відмовлено /а.с. 95-96/.
       Не погодившись з таким рішенням суду, особа, яка не брала участі у розгляді справи —  ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, в якій просив рішення суду скасувати та закрити провадження по даній справі, посилаючись на порушення суду першої інстанції норм матеріального та процесуального права /а.с. 101-103/.
       Заслухавши суддю-доповідача, переглянувши справу за наявними в ній доказами та дослідивши обставини по справі, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційне провадження підлягає закриттю виходячи з наступного.
       Як вбачається з матеріалів справи, рішенням Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 березня 2020 року задоволено частково заяву ОСОБА_2 та встановлено факт родинних відносин, а саме: що ОСОБА_5 , померлий ІНФОРМАЦІЯ_4 , є сином ОСОБА_4 , померлої ІНФОРМАЦІЯ_1 . В іншій частині заяви відмовлено.
       Не погодившись із таким рішенням, особа, яка не брала участі у розгляді справи – ОСОБА_1 , звернувся до суду з апеляційною скаргою, зазначивши, що має майнові права на нерухоме майно, а саме квартиру АДРЕСА_1 , на підставі договору іпотеки від 30 травня 2018 року. В провадженні Кіровського районного суду перебуває цивільна справа №203/4638/20, в межах якої розглядається питання щодо визнання недійсним зазначеного договору іпотеки та визнання права власності на квартиру в порядку спадкування за позовом ОСОБА_2 . Таким чином, заявник посилається, що рішення суду ухвалене в даній цивільній справі №205/10274/19 безпосередньо впливає на його права та обов`язки, адже на підставі нього ОСОБА_2 хочу позбавити ОСОБА_1 права на іпотечне майно.
       Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_2 звернувся до суду з заявою про встановлення факту родинних відносин, тобто предметом розгляду даної справи є встановлення фактів, що мають юридичне значення. Будь-які інші правовідносини в межах даної справи судом не вирішуються.
       Звертаючись до суду із апеляційною скаргою на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 березня 2020 року, ОСОБА_1 вказував на те, що цим судовим рішенням порушено його права та інтереси, як власника нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 . Проте, під час апеляційного розгляду встановлено, що в даній справі не вирішувалось питання щодо вказаного нерухомого майна.
       З огляду на викладене колегія суддів приходить до висновку, що ОСОБА_1 не брав участі у справі, а оскаржуваним рішенням суду першої інстанції питання про його права, свободи, інтереси та (або) обов`язки не вирішувалося, оскаржуване рішення будь-яких висновків ані відносно ОСОБА_1 , ані відносно квартири за адресою; АДРЕСА_1 не містить.
       Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права.
       Відповідно до п. 1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантовано, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
       Важливим елементом верховенства права є гарантія справедливого судочинства. Так, у рішенні у справі «Белле проти Франції» («Bellet v. France», заява № 13343/87) від 04 грудня 1995 Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів якого є доступ до суду. Рівень доступу, наданий національним законодавством, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права у демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість оскаржити дії, які становлять втручання в її права». Як засвідчує позиція Європейського суду з прав людини, основною складовою права на суд є право доступу в тому розумінні, що особі має бути забезпечено можливість звернутися до суду для вирішення певного питання, і держава, у свою чергу, не повинна чинити правових чи практичних перешкод для здійснення цього права.
       Згідно ст.129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до ст.6 Конвенції таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
       Право на оскарження судових рішень у судах апеляційної та касаційної інстанцій є складовою конституційного права особи на судовий захист. Воно гарантується визначеними Конституцією України основними засадами судочинства, які є обов`язковими для всіх форм судочинства та всіх судових інстанцій, зокрема забезпеченням апеляційного та касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, встановлених законом.
       Перегляд судових рішень в апеляційному та касаційному порядку гарантує відновлення порушених прав і охоронюваних законом інтересів людини і громадянина.
       Отже, конституційний принцип забезпечення апеляційного та касаційного оскарження рішення суду гарантує право звернення до суду зі скаргою в апеляційному чи в касаційному порядку, яке має бути реалізоване, за винятком встановленої законом заборони на таке оскарження.
       Конституційне право на судовий захист передбачає як невід`ємну частину такого захисту можливість поновлення порушених прав і свобод громадян, правомірність вимог яких установлена в належній судовій процедурі та формалізована в судовому рішенні, і конкретні гарантії, які дозволяли б реалізовувати його в повному обсязі та забезпечувати ефективне поновлення в правах за допомогою правосуддя, яке відповідає вимогам справедливості, що узгоджується також зі статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
       Право на суд, одним із аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; накладення обмежень дозволено за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватися з легітимною метою та зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення ЄСПЛ «Воловік проти України», «Креуз проти Польщі», «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі»).
       Проте право доступу до суду не може бути обмежене таким чином або у такій мірі, що буде порушена сама його сутність. Ці обмеження повинні мати легітимну мету та гарантувати пропорційність між їх використанням і такою метою (mutatis mutandis, рішення Європейського суду з прав людини у справі «Мельник проти України» («Melnyk v. Ukraine» заява № 23436/03, § 22, від 28 березня 2006 року).
       Обмеження, накладене на доступ до суду, буде несумісним з п.1 ст. 6 Конвенції, якщо воно не має законної мети або коли не існує розумної пропорційності між застосованими засобами та законністю мети, яку прагнуть досягти (рішення Європейського суду з прав людини «Тіннеллі та сини, Лтд та ін.», «Мак-Елдуф та інші проти Сполученого Королівства»).
       Конвенція має на меті гарантію не теоретичних або ілюзорних прав, а практичних та ефективних. Особливо це стосується права на доступ до суду з огляду на визначене місце, яке посідає в демократичному суспільстві право на справедливий суд (рішення Європейського суду з прав людини «Ейрі проти Ірландії», «Аїт-Мугуб проти Франції»).
       Реалізація конституційного права на апеляційне та касаційне оскарження судового рішення ставиться у залежність від положень процесуального закону.
       Відповідно до ч.1 ст.17 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
       Відповідно до ч.1 ст.352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
       ЦПК України передбачено право осіб, які не брали участі у справі, подати апеляційну скаргу на рішення суду першої інстанції, але при дотриманні певних умов.
       Так, особа, яка звертається з апеляційною скаргою в порядку, передбаченому ст. 352 ЦПК України, повинна довести, наявність у неї правового зв`язку зі сторонами спору або безпосередньо судовим рішенням через обґрунтування наявності трьох критеріїв: вирішення судом питання про її (1) право, (2) інтерес, (3) обов`язок і такий зв`язок має бути очевидним та безумовним, а не ймовірним.
       Верховний Суд в своїй постанові від 11 липня 2018 року у справі № 911/2635/17 наголошує на тому, що судове рішення, оскаржуване незалученою особою, повинно безпосередньо стосуватися прав, інтересів та обов`язків цієї особи, тобто судом має бути розглянуто й вирішено спір про право у правовідносинах, учасником яких на момент розгляду справи та прийняття рішення судом першої інстанції є заявник, або в рішенні міститься судження про права та обов`язки цієї особи у відповідних правовідносинах.
       Рішення є таким, що прийнято про права та обов`язки особи, яка не була залучена до участі у справі, якщо в мотивувальній частині цього рішення містяться висновки суду про права та обов`язки цієї особи, або у резолютивній частині рішення суд прямо вказав по права та обов`язки таких осіб. В такому випадку рішення порушує не лише матеріальні права осіб, не залучених до участі у справі, а й їх процесуальні права, що витікають із сформульованого в пункті 1 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод положення про право кожного на справедливий судовий розгляд при визначенні його цивільних прав і обов`язків. Будь-який інший правовий зв`язок між скаржником і сторонами спору не може братися до уваги.
       Якщо після відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою, поданою особою з підстав вирішення судом питання про її права, інтереси та (або) обов`язки, буде встановлено, що судовим рішенням питання про права, інтереси та (або) обов`язки такої особи не вирішувалося, апеляційний суд своєю ухвалою закриває апеляційне провадження на підставі п.3 ч.1 ст.362 ЦПК України, оскільки у такому випадку немає правового зв`язку між скаржником і сторонами у справі, а отже немає і суб`єкта апеляційного оскарження.
       Близькі за змістом висновки викладені Верховним Судом у постанові від 14 серпня 2019 року у справі №62/112 та у постанові від 13 вересня 2019 року у справі №916/914/19.
З огляду на обставини справи, зміст наведених норм процесуального законодавства, колегія суддів вважає, що ОСОБА_1 , який не брав участі у розгляді справи та подав апеляційну скаргу, не надав належних, достатніх і допустимих доказів на підтвердження того, що оскаржуваним рішенням суду у розумінні положень ст. 352 ЦПК України вирішено питання про його права та інтереси. 
За таких обставин апеляційна скарга ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 березня 2020 року розгляду по суті не підлягає, а апеляційне провадження по ній підлягає закриттю.
Керуючись ст.ст. 362, 367 ЦПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Закрити апеляційне провадження за апеляційною скаргою  ОСОБА_1  на рішення Ленінського районного суду м.Дніпропетровська від 10 березня 2020 року у справі за заявою ОСОБА_2 , заінтересовані особи територіальна громада в особі Дніпровської міської ради, ОСОБА_3 про встановлення факту родинних відносин.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття. Ухвала суду може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.

Головуючий:                                                        Т.Р. Куценко 

Судді:                                                                Е.Л. Демченко                                                                 
                                                                       І.Ю. Ткаченко