Постанова 
Іменем України
10 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 552/2939/19
провадження № 61-9613св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: 
головуючого - Ступак О. В.,
суддів: Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., 
Яремка В. В. (суддя-доповідач),
учасники справи:
позивачка - ОСОБА_1 , 
відповідач - ОСОБА_2 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу ОСОБА_2 на постанову Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2020 року у складі колегії суддів: Обідіної О. І., Бутенко С. Б., Прядкіної О. В.,
ВСТАНОВИВ:
ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог та рішень судів
У травні 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, - Служба у справах дітей виконавчого комітету Київської районної у м. Полтаві ради, про поділ майна подружжя.
На обґрунтування позову посилалася на те, що за час перебування з відповідачем у шлюбі 08 квітня 2008 року на ім`я чоловіка ними як подружжям було придбано 7/10 частини житлового будинку з господарськими спорудами за адресою: АДРЕСА_1 . Після приватизації земельної ділянки на ОСОБА_2 рішенням Київського районного суду м. Полтави проведений розподіл домоволодіння на два окремих об`єкта, а рішенням Київської районної у м. Полтаві ради від 28 травня 2013 року № 145 їхній частині домоволодіння надано іншу поштову адресу: АДРЕСА_1 . З огляду на те, що будинок був придбаний у період шлюбу, їй належить 1/2 частини спірного домоволодіння. На початку 2015 року за спільні кошти з відповідачем вони почали будівництво двоповерхового будинку за адресою:    АДРЕСА_1 , який фактично завершили у 2017 році, проте в експлуатацію не ввели.
На теперішній час спільно набуте майно знаходиться винятково у розпорядженні відповідача, а вона разом з дітьми не має можливості проживати у зазначених будинках, вважає свої права як одного з подружжя порушеними, у зв`язку з чим звернулась за судовим захистом.
З урахуванням уточнених позовних вимог позивачка просила визнати за нею право власності на 1/2 частини будинку (домоволодіння) літ. «А-1»; самочинно збудованого будинку літ. «Б-ІІ»; земельної ділянки, цільове призначення якої, - для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд, кадастровий номер 5310136400:04:001:0720, за адресою: АДРЕСА_1 . 
Рішенням Київського районного суду м. Полтави від 29 січня 2020 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивоване тим, що відповідачем ОСОБА_2 не проведена державна реєстрація права власності на будинок АДРЕСА_1 , як окремий об`єкт нерухомого майна, а є лише дійсна реєстрація на 7/10 частини будинку, що унеможливлює задоволення вимог про визнання права власності на 1/2 частини зазначеного будинку. Оскільки позивачка не надала доказів можливого поділу самочинно збудованого будинку з визначенням розміру часток, то суд дійшов висновку про неможливість визнання права власності на 1/2 частини вказаного будинку. Враховуючи відмову в задоволенні вимог про визнання права власності на частини об`єктів нерухомого майна, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , суд також відмовив у задоволенні вимог про визнання права власності на 1/2 частини земельної ділянки, на якій ці об`єкти нерухомості розташовані.
Постановою Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2020 року рішення Київського районного суду м. Полтави від 29 січня 2020 року скасовано, ухвалено нове судове рішення про задоволення позову. Визнано за ОСОБА_1 та ОСОБА_2 право власності по 7/20 частини за кожним у будинковолодінні літ. «А-І» на АДРЕСА_1 . Припинено право спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на 7/10 частини в будинковолодінні літ. «А-І» на АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «Б-ІІ» (ступінь готовності 86 відсотків), розташованого на АДРЕСА_1 . Визнано за ОСОБА_1 право власності на 1/2 частини земельної ділянки загальною площею 552 кв. м, кадастровий номер 5310136400:04:001:0720, для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку літ. «А-І», незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «Б-ІІ», розташованого на АДРЕСА_1 . Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
Постанова суду апеляційної інстанції мотивована тим, що сторони як подружжя під час шлюбу придбали нерухоме майно у вигляді 7/10 частини житлового будинку літ. «А-1» за адресою: АДРЕСА_1 , яке зареєстровано за ОСОБА_2 . Тому зазначене нерухоме майно є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, яке може бути предметом поділу майна, оскільки спірне майно є вже виділеним майном, з присвоєнням окремої поштової адреси. При вирішенні спору про визнання права власності на 1/2 частини незавершеного будівництва, суд виходив з усталеної практики Верховного Суду та взяв до уваги правові позиції із зазначеної категорії спорів. Також зазначив, що приватизована відповідачем ОСОБА_2 земельна ділянка, не є об`єктом спільної сумісної власності, проте необхідно враховувати, що ОСОБА_1 набула на неї право у зв`язку з визнанням за нею права власності на 1/2 частини незавершеного будівництвом будинку, який розташований на цій земельній ділянці.
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги і позиції інших учасників
У червні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до Верховного Суду із касаційною скаргою, в якій, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить постанову суду апеляційної інстанції в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини: незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «Б-ІІ» (ступінь готовності 86 відсотків), розташованого на АДРЕСА_1 ; земельної ділянки загальною площею 552 кв. м, кадастровий номер 5310136400:04:001:0720, для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку літ. «А-І», незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «Б-ІІ», розташованого на АДРЕСА_1 , та судових витрат скасувати,рішення суду першої інстанції в цій частині залишити в силі.
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд, скасовуючи рішення суду першої інстанції, формально послався на практику Верховного Суду України у справі № 6-47цс16. Суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами. Правова позиція, на яку послався суд апеляційної інстанції, викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі 
№ 6-47цс16, переглядається Великою Палатою Верховного Суду. Апеляційний суд залишив поза увагою той факт, що поділений об`єкт незавершеного будівництва є самочинним будівництвом, яке не може бути об`єктом поділу. Чинним законодавством не передбачено визнання права власності на частину земельної ділянки, у разі поділу об`єкта незавершеного будівництва. Тому позивач має право лише на 7/20 частини будинку, який знаходиться на земельній ділянці загальною площею 552 кв. м, кадастровий номер 5310136400:04:001:0720, а не на 1/2 частини, як визначено апеляційним судом.
Судове рішення оскаржується з підстав неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 березня 2019 року в справі 
№ 299/1757/16-ц (провадження № 61-4809св18), від 25 березня 2020 року у справі № 715/1347/14-ц (провадження № 61-34987св18), та необхідності відступлення від правових висновків Верховного Суду України, викладених у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, щодо застосування статей 331, 376 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) та 69, 70 Сімейного кодексу України (далі - СК України) у подібних правовідносинах.
Відзив на касаційну скаргу не надходив.
Постанова суду апеляційної інстанції оскаржується в частині визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 частини незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «Б-ІІ» (ступінь готовності 86 відсотків), розташованого на АДРЕСА_1 ; земельної ділянки загальною площею 552 кв. м, кадастровий номер 5310136400:04:001:0720, для ведення будівництва і обслуговування житлового будинку літ. «А-І», незавершеного будівництвом житлового будинку літ. «Б-ІІ», розташованого на АДРЕСА_1 та судових витрат, тому в іншій частині не є предметом перегляду в касаційному порядку (стаття 400 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України)).
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 15 липня 2020 рокувідкрито касаційне провадження за касаційною скаргою  ОСОБА_2 у ційсправі.
Ухвалою Верховного Суду від 03 листопада 2021 року справу призначено до розгляду.
МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Вивчивши матеріали цивільної справи, перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
Суди встановили, що ОСОБА_1 та ОСОБА_2 перебували у зареєстрованому шлюбі з 25 вересня 2004 року, який розірвано з 22 грудня 2017 року (т. 1, а. с. 8).
У шлюбі сторони мають двох дітей: ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (т. 1, а. с. 9, 10).
Відповідно до договору купівлі-продажу від 08 квітня 2008 року ВКК/141215, посвідченого приватним нотаріусом Полтавського міського нотаріального округу Карнаух Н. В., реєстровий номер 2685, ОСОБА_2 придбав 7/10 частини житлового будинку АДРЕСА_1 (т. 1, а. с. 116).
Власником іншої 3/10 частини є ОСОБА_5 згідно з договором дарування від 21 липня 2004 року.
Згідно зі свідоцтвом про право власності від 14 червня 2014 року № 23002323 земельна ділянка на АДРЕСА_1 , площею 522 кв. м, кадастровий номер 5310136400:04:001:0720, належить на праві приватної власності ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 119).
Відповідно до витягу з рішення Київської районної у м. Полтаві ради від 28 травня 2013 року № 145, на підставі рішення Київського районного суду м. Полтави від 07 березня 2013 року, погоджено розподіл домоволодіння на АДРЕСА_1 на два окремих (т. 1, а. с. 18).
Частині будинку на АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_2 та розташована на земельній ділянці площею 522 кв. м надано нову поштову адресу АДРЕСА_1 .
Частині будинку на АДРЕСА_1 , що належить ОСОБА_5 та розташована на земельній ділянці площею 224 кв. м, залишено поштову адресу - АДРЕСА_1 .
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно приватизацію земельної ділянки, кадастровий номер 5310136400:04:001:0720, за адресою: АДРЕСА_1 , здійснено 10 червня 2014 року та 14 червня 2016 року Реєстраційною службою Полтавського міського управління юстиції Полтавської області видано свідоцтво про право власності, серія та номер - НОМЕР_1 , форма власності - приватна, розмір частки - 1, власник - ОСОБА_2 (т. 1, а. с. 120).
Згідно з технічним паспортом, виготовленим 08 квітня 2019 року на будинок АДРЕСА_1 , ступінь готовності незавершеного будівництвом житлового будинку літ «Б-ІІ» складає 86 відсотків (т. 1, а. с. 13-17).
Вказана забудова здійснена на належній власнику ОСОБА_2 земельній ділянці.
Початком будівництва передувало звернення ОСОБА_2 до Київської районної в м. Полтаві ради для видачі та погодження будівельного паспорта, який 16 липня 2017 року був ним зареєстрований у відділі містобудування та архітектури виконавчого комітету Київської районної в м. Полтаві ради (т. 1, а. с. 75-84).
З висновку експерта від 31 жовтня 2019 року № 1314 випливає, що внаслідок натурного обстеження встановлено, що розташування на земельній ділянці будівель і споруд, їх розміри в плані, планувальне рішення відповідають зазначеним у технічному паспорті від 08 квітня 2019 року (т. 1, а. с. 137-156).
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
Відповідно до частини першої статті 69 СК України дружина і чоловік мають право на поділ майна, що належить їм на праві спільної сумісної власності, незалежно від розірвання шлюбу.
Згідно з частиною другою статті 372 ЦК України у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
Поділ майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, здійснюється шляхом виділення його в натурі, а у разі неподільності присуджується одному з подружжя, якщо інше не визначено домовленістю між ними (частини перша, друга статті 71 СК України), або реалізується через виплату грошової чи іншої матеріальної компенсації вартості його частки (частина друга статті 364 ЦК України).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «у статті 60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України. Частиною першою статті 70 СК України визначено, що у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором. Зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Тобто, той із подружжя, який заявляє про спростування презумпції спільності майна, зобов`язаний довести обставини, що її спростовують, на підставі належних та допустимих доказів.
За позовом дружини, членів сім`ї забудовника, які спільно будували будинок, суд має право здійснити поділ об`єкта незавершеного будівництва, якщо, враховуючи ступінь його готовності, можна визначити окремі частини, що підлягають виділу, і технічно можливо довести до кінця будівництво зазначеними особами.
Правовий аналіз наведених норм матеріального права дозволяє дійти висновку про те, що об`єкт незавершеного будівництва, зведений за час шлюбу, може бути визнаний об`єктом права спільної сумісної власності подружжя із визначенням часток.
Такий правовий висновок викладений Верховним Судом України у постанові від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16 та у постановах Верховного Суду від 03 грудня 2018 року у справі № 525/511/16-ц (провадження № 61-32375св18), від 11 вересня 2019 року у справі № 158/2404/13-ц (провадження 
№ 61-21466св18).
У частині третій статті 12, частинах першій, п`ятій, шостій статті 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У справі, що переглядається, апеляційний суд на підставі складеного Комунальним підприємством «Бюро містобудування та технічної інвентаризації Решетилівського району» станом на 08 квітня 2019 року технічного паспорта на житловий будинок установив, що його готовність складає 86 відсотків.
Апеляційний суд встановив, що будинок на АДРЕСА_1 
літ. «Б-ІІ» є об`єктом незавершеного будівництва, а не самочинним житловим будинком, як помилково кваліфікувала стан такого будівництва позивачка у позовній заяві.
Виходячи з того, що об`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок на АДРЕСА_1 літ. «Б-ІІ», готовністю 86 відсотків, готовий до експлуатації, будівництво його фактично завершене, він експлуатується за своїм функціональним призначенням, не приймається в експлуатацію і право власності на нього не оформлюється з волі відповідача, що позбавляє позивача можливості реалізувати своє право на поділ набутого за час шлюбу майна, апеляційний суд дійшов правильного висновку про наявність правових підстав для визнання спірного об`єкта незавершеного будівництва спільною сумісною власністю сторін із визначенням їх часток у праві спільної сумісної власності.
Аргументи касаційної скарги про те, що правова позиція, на яку послався суд апеляційної інстанції, викладена у постанові Верховного Суду України від 07 вересня 2016 року у справі № 6-47цс16, переглядається Великою Палатою Верховного Суду, у зв`язку з необхідністю відступити від висновку щодо застосування статей 331, 376 ЦК України, статей 69, 70 СК України, Верховний Суд відхиляє, оскільки Велика Палата Верховного Суду не знайшла підстав для відступлення від правових висновків Верховного Суду України у справі 
№ 6-47цс16 та повернула справу № 307/3957/14-ц колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду для подальшого розгляду касаційної скарги.
Доводи касаційної скарги про те, що поділений об`єкт незавершеного будівництва є самочинним будівництвом, яке не може бути об`єктом поділу, є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до частини першої статті 376 ЦК України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил.
Отже, відсутність дозволу на будівництво, проєкта або будівельного паспорта, порушення умов, передбачених у цих документах, тягне визнання такого будівництва самочинним відповідно до частини першої статті 376 ЦК України.
Головним наслідком самочинного будівництва є те, що в особи, яка його здійснила, не виникає права власності на нього, як на об`єкт нерухомості (частина друга статті 376 ЦК України).
У справі встановлено, що предметом спору єоб`єкт незавершеного будівництва - житловий будинок літ. «Б-ІІ» на АДРЕСА_1 .
Доводи касаційної скарги про те, що спірне будівництво є самочинним, зводяться до непогодження зі встановленими апеляційним судом обставинами справи та переоцінкою доказів, що відповідно до статті 400 ЦПК України не відноситься до повноважень суду касаційної інстанції.
Посилання у касаційній скарзі на те, що чинним законодавством не передбачено визнання права власності на частину земельної ділянки, у разі поділу об`єкта незавершеного будівництва, тому позивачка має право лише на 7/20 частини будинку, який знаходиться на земельній ділянці загальною площею 552 кв. м, кадастровий номер 5310136400:04:001:0720, а не на 1/2 частини, як визначено апеляційним судом, є безпідставними з огляду на таке.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 686/9580/16-ц (провадження № 61-3478св18) зроблено висновок, що «земельна ділянка, одержана громадянином в період шлюбу в приватну власність шляхом приватизації, є його особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки йдеться не про майно, нажите подружжям у шлюбі, а про одержану громадянином частку із земельного фонду. Якщо на такій земельній ділянці знаходиться будинок, будівля, споруда, що є спільною сумісною власністю подружжя, то у разі поділу будинку, будівлі, споруди між подружжям та виділу конкретної частини будинку, будівлі, споруди до особи, яка не мала права власності чи користування земельною ділянкою переходить це право у розмірі частки права власності у спільному майні будинку, будівлі, споруди у відповідності до статті 120 ЗК України, статті 377 ЦК України».
У цій справі за позивачкою визнано право власності на 1/2 частини об`єкта незавершеного будівництва - житлового будинку, яке є об`єктом спільної сумісної власності, а тому за правилами статті 120 ЗК України та статті 377 ЦК України є підстави для визнання за позивачкою права власності на 1/2 частини спірної земельної ділянки.
Доводи касаційної скарги про неврахування висновків, викладених у постановах Верховного Суду від 18 березня 2019 року в справі № 299/1757/16-ц (провадження № 61-4809св18), від 25 березня 2020 року у справі 
№ 715/1347/14-ц (провадження № 61-34987св18), не заслуговують на увагу з огляду на таке.
У справі № 299/1757/16-ц встановлено, що спірний об`єкт незавершеного будівництва побудований сторонами у шлюбі, за спільні кошти подружжя та є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, готовність незавершеного будинку становить 68,99 відсотків, фактично експлуатується за своїм функціональним призначенням, можливо згідно з експертизи поділити реально між сторонами. Між сторонами існує конфліктна ситуація щодо використання недобудованого будинку, що дає змоги завершити їм будівництво до кінця. У зазначеній справі Верховний Суд виходив з того, що суд апеляційної інстанцій, повно та всебічно дослідивши обставини, щодо яких виник спір, врахувавши зміст вимог і заперечень сторін та належно оцінивши зібрані докази, дійшов обґрунтованого висновку, що незавершений будівництвом житловий будинок з надвірними спорудами з готовністю 68,99 відсотків, розташований на АДРЕСА_1, набутий сторонами під час шлюбу, джерелом їх набуття є спільні сумісні кошти та спільна праця, а отже, є об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що є підставою для визнання за сторонами у справі права на 1/2 частини спільно нажитого майна за кожним та реального поділу вищевказаного об`єкта нерухомості.
Отже, правова позиція, зазначена у справі № 299/1757/16-ц, зводиться до можливості виділу в натурі сторонам спору приміщень незавершеного будівництвом житлового будинку, що не суперечить висновкам апеляційного суду у цій справі.
У справі № 715/1347/14-ц позивач просив визнати об`єктом права спільної сумісної власності подружжя самочинно збудовані об`єкти, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов висновку про те, що земельна ділянку, на якій розташовані спірні будівлі, отримана відповідачкою ОСОБА_1 у процесі приватизації та є її особистою приватною власністю, а не спільною сумісною власністю подружжя, оскільки не є майном, нажитим подружжям за час шлюбу, а є одержаною відповідачкою часткою із земельного фонду.
Отже, у справі № 715/1347/14-ц та у справі, рішення у якій переглядається, встановлені різні фактичні обставини: у першому випадку встановлено, що майно, що розташоване на приватизованій одним з подружжя земельній ділянці, є самочинно збудованим, а у цій справі спростовано твердження відповідача про те, що будівництво спірного нерухомого майна є самочинним.
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
Відповідно до частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на те, що оскаржуване судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги без задоволення, а судового рішення - без змін.
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки оскаржуване судове рішення підлягає залишенню без змін, то розподілу судових витрат Верховний Суд не здійснює.
Керуючись статтями 400, 410, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_2 залишити без задоволення.
Постанову Полтавського апеляційного суду від 27 травня 2020 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                                 О. В. Ступак
 
Судді:                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                   С. О. Погрібний
 
                                                                                                                   Г. І. Усик
 
                                                                                                                        В. В. Яремко