Номер провадження: 22-ц/813/6040/21 
Номер справи місцевого суду: 521/10618/20
Головуючий у першій інстанції Бобуйок І. А.
Доповідач Громік Р. Д.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11.10.2021 року                                                                 м. Одеса
Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого – Громіка Р.Д.,
суддів – Драгомерецького М.М., Дришлюка А.І.,
розглянувши у спрощеному порядку без повідомлення учасників справи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Органу опіки та піклування Малиновської районної державної адміністрації про стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька, 

В С Т А Н О В И В:
1. ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог.
07 липня 2020 року позивач звернулась до суду з вищевказаним позовом та просила суд: стягнути з ОСОБА_2 користь ОСОБА_1 , аліменти на тримання доньки - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в розмірі 5 000 грн. щомісячно, починаючи з дати подання позову і до досягнення дитиною повноліття та стягнути додаткові витрати на дитину у розмірі 3683,91 грн.; визначити місце проживання дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , разом з матір`ю ОСОБА_1 ; надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 за адресою: АДРЕСА_1 разом з матір`ю, ОСОБА_1 без згоди батька, ОСОБА_2 ; стягнути судові витрати з ОСОБА_2 , у тому числі витрати на судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн.
Позовні вимоги вмотивовані тим, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 були співмешканцями. За період мешкання разом у них народилася донька - ОСОБА_3 .. Позивач та її донька проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 , однак донька не зареєстрована, так як батько не дає своєї згоди.
Позивач стверджує, що батько доньці фінансово не допомагає, тому позивачка вимушена вирішувати дане питання у судовому порядку. ОСОБА_3 із народження є дитиною із особливостями розвитку, має діагноз лактозна непереносимість та потребує безлактозної низькометіонінової дієти і спеціального харчування. Таким чином, позивач витрачає багато коштів на обстеження та спеціальне харчування доньки, зокрема на купівлю ліків.
Відповідач є фізичною особою-підприємцем та займається торгівлею, згідно витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань. Відповідач має у власності 147/1000 частки квартири за адресою: АДРЕСА_2 .
Позивач просила суд, одноразово стягнути кошти із відповідача, у вигляді додаткових витрат, передбачених ст. 185 ЦПК України, а розмір аліментів у 5000 грн., вважає достатнім для забезпечення потреб дитини на місяць.
Стосовно визначення місця проживання дитини, позивач зазначає, що ОСОБА_3 проживає з матір`ю та повністю перебуває під її доглядом і вихованням. Відповідач не приймає участь у житті дитини та взагалі нею не цікавиться. Згідно письмових пояснень сусідів, які часто спілкуються із позивачем та її донькою, дитина проживає із матір`ю, батько участі не приймає у житті дитини. Згідно характеристики від 11.06.2020 року, позивачка характеризується як гарна, професійна людина та на даний час знаходиться у відпустці по догляду за дитиною до трьох років. Згідно довідки від 09.06.2020 року, позивачка мала дохід у 2018 році, тобто до народження доньки, після вийшла у декретну відпустку. Наразі, вона отримує грошову допомогу у зв`язку із народженням дитини та допомогу для багатодітних сімей.
Згідно позовної заяви, позивачка зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , а, донька, протягом майже двох років не має місця реєстрації, оскільки, батько не надає згоди на її реєстрацію. Між позивачкою та відповідачем наявний спір, оскільки відповідач не надає письмової згоди на реєстрацію малолітньої дитини, тому, позивачка просить суд, надати дозвіл на реєстрацію місця проживання малолітньої дитини без згоди батька.

Позиція відповідача ОСОБА_2 у суді першої інстанції.
12 серпня 2020 року відповідач подав до суду відзив, в якому зазначив: позовні вимоги у частині стягнення аліментів визнає частково, а саме: готовий сплачувати аліменти на користь позивача ОСОБА_1 на утримання дочки ОСОБА_5 у розмірі 1500 грн. щомісячно; позовні вимоги у частині стягнення одноразово додаткових витрат на утримання дитини не визнає повністю та вважає їх необґрунтованими; позовні вимоги у частині визначення місця проживання дитини з позивачкою відповідач визнає; позовні вимоги у частині надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька, відповідач не визнає, оскільки спору щодо місця проживання та реєстрації дитини у сторін не було; вимоги у частині стягнення з відповідача на користь позивачки витрат на правову допомогу у розмірі 20 000 грн. не визнає.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції.
Рішенням Малиновського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , Органу опіки та піклування Малиновської районної державної адміністрації про стягнення аліментів, визначення місця проживання дитини та надання дозволу на реєстрацію місця проживання дитини без згоди батька задоволено частково. Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2000 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.07.2020 року до досягнення ОСОБА_3 повноліття, тобто до ІНФОРМАЦІЯ_3 . Стягнено з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 додаткові витрати на утримання дитини – ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 2 013 гривень. Визначено місце проживання дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом з матір`ю - ОСОБА_1 . Стягнено з ОСОБА_2 витрати на правову допомогу у розмірі 1 000 гривень. Стягнено з ОСОБА_2 на користь держави судовий збір в сумі 840,80 гривень.

Короткий зміст та доводи апеляційної скарги. 
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить скасувати оскаржуване рішення в частині стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 у розмірі 2000 гривень щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 07.07.2020 року до досягнення ОСОБА_3 повноліття та стягнення з ОСОБА_2 витрат на правову допомогу у розмірі 1000 гривень, та ухвалити у цій частині нове судове рішення, яким стягнути з ОСОБА_2 аліменти у розмірі 5000 гривень та стягнути одноразово додаткові витрати у розмірі 3683,91 гривня, а також витрати на правову допомогу у розмірі 13000 гривень та судовий збір сплачений у розмірі 840,80 гривень, посилаючись на порушення норм процесуального та матеріального права.
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що:
1)судом першої інстанції не досліджено всі обставини справи при визначенні розмірі аліментів;
2)суд першої інстанції при визначенні розміру витрат на правничу допомогу помилково дійшов до висновку про її розмір у 1000 гривень, не дослідивши всі матеріали справи.

Короткий зміст відзиву ОСОБА_2 на апеляційну скаргу.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_2 зазначає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін.

Порядок розгляду апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Відповідно до ч. 13 статті 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Апеляційне провадження розглядається в порядку спрощеного провадження без повідомлення учасників справи.
З врахуванням недостатньої кількості суддів в Одеському апеляційному суді (з 2013 року кількість суддів в цивільній палаті зменшилася з 48 до 14, які фактично здійснюють судочинство), щодо яких здійснюється автоматизований розподіл справ (без урахування суддів, які хворіють, перебувають у відрядженні, знаходяться у відпустці), що створює надмірне навантаження та виключає можливість розгляду справи в строки, передбачені національним законодавством, судом апеляційної інстанції було здійснено розгляд справи з врахуванням поточного навантаження, яке обумовило збільшення строку розгляду справи по незалежним від суду причинам.
Відповідно до ч. 5 ст. 268 ЦПК України датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене). Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Повне судове рішення виготовлене 11 жовтня 2021 року.

2. МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція апеляційного суду
Перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, вимог, заявлених у суді першої інстанції, апеляційний суд дійшов до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає задоволенню частково за таких підстав.

Мотиви, з яких виходить апеляційний суд, та застосовані норми права
У частині третій статті 3 ЦПК України передбачено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 1 п. 2 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити у відповідній частині нове рішення або змінити рішення.
Згідно до ч. 1 п. 1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Рішення суду першої інстанції переглядається лише в частині визначення розміру аліментів, додаткових витрат, витрат на правничу допомогу та судового збору.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_1 і ОСОБА_4 перебували у цивільному шлюбі. В період шлюбних відносин ІНФОРМАЦІЯ_4 народилася донька - ОСОБА_3 , що підтверджується свідоцтвом про народження, що видане Київським районним у місті Одесі відділом реєстрації актів цивільного стану Головного управління юстиції Одеській області, актовий запис №1370, серія НОМЕР_1 . Позивачка та донька проживають за однією адресою: АДРЕСА_1 , що підтверджується довідкою-випискою з домової книги про склад сім`ї і реєстрації.
На теперішній час, відповідач надає фінансову допомогу на утримання доньки у розмірі, який не може забезпечити належний фізичний та духовний розвиток дитини.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п. 17 постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 15 травня 2006 року «Про застосування судами окремих норм Сімейного кодексу України при розгляді справ щодо батьківська, материнства та стягнення аліментів» за відсутності домовленості між батьками про сплату аліментів на дитину той із них, з ким вона проживає, вправі звернутися до суду з відповідним позовом.
Згідно ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Статтею 181 Сімейного кодексу України передбачено, що за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька і (або) у твердій грошовій сумі.
Відповідно до ч. 1 ст. 141 СК України мати і батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, суд приймає визнання позову відповідачем та задовольняє вимоги позивачки.
Судом першої інстанції вірно враховано під час визначення розміру аліментів, що відповідач є фізичною особою-підприємцем та займається торгівлею, згідно витягу із Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та має у власності 147/1000 частки квартиру за адресою: АДРЕСА_2 .
Суд першої інстанції правильно роз`яснив позивачу, що батьки мають рівні обов`язки з надання утримання дітей, прожитковий мінімум на дитину відповідного віку батьки забезпечують порівну, та враховуючи те, що позивачкою не було надано суду ніяких доказів того, що батько дитини має дохід, який дозволить йому сплачувати аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 5000 грн. щомісячно, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку про необхідність у частковому задоволенні позову, та про необхідність стягнути аліменти у твердій грошовій сумі в розмірі 2000 грн. щомісячно на утримання доньки - ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , починаючи з дати подання позову і досягнення дитиною повноліття.
Законом України № 2037-VIII«Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо посилення захисту права дитини на належне утримання шляхом вдосконалення порядку стягнення аліментів», який набрав чинності з 08.07.2017 року, до ч. 2 ст. 182 СК були внесені зміни стосовно того, що мінімальний розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Частина 2 ст. 182 СК України передбачає гарантію, що надана державою, дитині та тому з батьків, з ким вона проживає, щодо мінімального розміру аліментів, які можуть стягуватись з їх платника. Підвищивши цей мінімальний розмір Законом України № 2037-VIII від 17.05.2017 року, держава підвищила соціальні стандарти в галузі охорони прав дитини.
Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Постановою Верховної Ради України № 789ХІІ (78912) від 27 лютого 1991 року та набула чинності для України 27 вересня 1991 року, держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.
В Декларації прав дитини проголошено, що дитині законом та іншими заходами повинен бути забезпечений спеціальний захист та надані можливості та умови, які б дозволяли їй розвиватися фізично, розумово, морально, духовно та в соціальному відношенні здоровим та нормальним шляхом, що дитина повинна рости під піклуванням та відповідальністю своїх батьків та у будь-якому разі в атмосфері матеріальної забезпеченості, що суспільство та органи публічної влади повинні здійснювати особливе піклування про дитину, яка не має достатніх коштів для існування, що дитина за будь-яких обставин повинна бути серед тих, хто першим отримає захист та допомогу.
Згідно із ст. 184 СК України суд за заявою одержувача визначає розмір аліментів у твердій грошовій сумі. Розмір аліментів, визначений судом або домовленістю між батьками у твердій грошовій сумі, щорічно підлягає індексації відповідно до закону, якщо платник і одержувач аліментів не домовилися про інше. За заявою одержувача аліментів індексація може бути здійснена судом за інший період. Той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Суд першої інстанції роз`яснив сторонам, що відповідно до ч. 1 ст. 192 СК України розмір аліментів, визначений за рішенням суду або домовленістю між батьками, може бути згодом зменшено або збільшено за рішенням суду за позовом платника або одержувача аліментів у разі зміни матеріального або сімейного стану, погіршення або поліпшення здоров`я когось із них.
Згідно частини 3 ст. 181 СК України, за рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина. Спосіб стягнення аліментів, визначений рішенням суду, змінюється за рішенням суду за позовом одержувача аліментів.
Відповідно до ч. 5 ст. 183 СК України той із батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина, має право звернутися до суду із заявою про видачу судового наказу про стягнення аліментів у розмірі на одну дитину - однієї чверті, на двох дітей - однієї третини, на трьох і більше дітей - половини заробітку (доходу) платника аліментів, але не більше десяти прожиткових мінімумів на дитину відповідного віку на кожну дитину.
Згідно зі ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що ОСОБА_3 із народження є дитиною із особливостями розвитку. Згідно Довідки від 06.05.2020 року, виданої КНП «Дитяча міська поліклініка №6» ОМР, ОСОБА_3 має діагноз: лактозна непереносимість, що підтверджується, зокрема, результатами лабораторних досліджень від 13.03.2020 року. Згідно Довідки від 07.05.2020 року, виданої лікарем КНП «Дитяча міська поліклініка №6» ОМР, дитина, потребує безлактозної низькометіонінової дієти і спеціального харчування.
Судом першої інстанції правильно встановлено, що позивач витрачає додаткові кошти на обстеження та спеціальне харчування доньки, зокрема на купівлю ліків. Згідно Акту наданих медичних послуг від 19.03.2020 року, що видана товариством з обмеженою відповідальністю «СМАРТЛАБ», позивачем було витрачено 1685,30 грн. на проведення лабораторних досліджень. Згідно чеку від 22.01.2020 року позивачем було витрачено 305,56 грн. на ліки. Згідно чеків від 04.03.2020 року позивачем було витрачено 536,2 грн. на ліки. Згідно чеку від 12.03.2020 року позивачем було витрачено 212,80 грн. на ліки. Згідно чеку від 20.03.2020 року позивачем було витрачено 700,85 грн. на ліки. Згідно чеку від 17.05.2020 року позивачем було витрачено 247,70 грн. на харчування.
Суд першої інстанції доречно зазначив, що витрати на підгузки та сухі дитячі безлактозні суміші не можна розцінювати як особливі обставини у розумінні вимог ст.185 СК України, бо ці витрати охоплюються поняттям утримання дитини, тобто аліментами.
Згідно ст. 185 СК України, той з батьків, з кого присуджено стягнення аліментів на дитину, а також той з батьків, до кого вимога про стягнення аліментів не була подана, зобов`язані брати участь у додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами (розвитком здібностей дитини, її хворобою, каліцтвом тощо). Розмір участі одного з батьків у додаткових витратах на дитину в разі спору визначається за рішенням суду, з урахуванням обставин, що мають істотне значення. Додаткові витрати на дитину можуть фінансуватися наперед або покриватися після їх фактичного понесення разово, періодично або постійно.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення з відповідача додаткових витратах на дитину, що викликані особливими обставинами разово у розмірі частини суми, що була сплачена позивачем на лікування доньки – ОСОБА_3 у розмірі 2013, 00 гривень.
Доводи апеляційної скарги у цій частині не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи.
Скаржник не довела обставини, на які посилалась як на підставу своєї апеляційної скарги, жодного належного та допустимого доказу на спростування висновків суду першої інстанції не надала. 
Наведені в апеляційній скарзі доводи були предметом дослідження в суді першої інстанції із наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи, яка ґрунтується на вимогах чинного законодавства, і з якою погоджується суд апеляційної інстанції.

Щодо позовних вимог про стягнення з відповідача судових витрат з ОСОБА_2 , у тому числі витрати на судовий збір та витрати на правову допомогу у розмірі 20 000,00 грн, то суд першої інстанції дійшов до висновку, що позивачем до позовної заяви надано договір про надання правової допомоги №25/06/20 від 25.06.2020 року. Згідно пункту 4.1 «Оплата за надання послуг» договору, за надані послуги клієнт сплачує адвокату гонорар у розмірі 20 000 гривень, та у тексті договору відсутні умови (пункти) щодо порядку обчислення, форми та ціни послуг наданих адвокатами Пуленко А.Г. та Гареєвим Є.Ш. для позивачки.
20 жовтня 2020 року представником позивача було надано розрахунок суми гонорару за правову допомогу від 19.10.2020р., у якому зазначено, що позивачем було сплачено адвокатам за наданні послуги у розмірі 13 000 грн. та квитанція прибуткового касового ордеру від 16.10.2020 року, який підтверджує оплату у сумі 13 000 грн.
Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції вказав, що у договорі про надання правової допомоги №25/06/20 від 25.06.2020 року зазначено гонорар у розмірі 20 000 гривень, а згідно розрахунку суми гонорару за правову допомогу від 19.10.2020 року, позивачка сплатила фактично 13 000 гривень. Судом першої інстанції не було встановлено, що розрахунок суми гонорару за правову допомогу від 19.10.2020 року є частиною договору про надання правової допомоги №25/06/20 від 25.06.2020 року, оскільки згідно пункту 4.1 «Оплата за надання послуг», у якому зазначено, що за надані послуги клієнт сплачує адвокатом гонорар у розмірі 20 000 гривень, а у розрахунку – 13 000 грн., а, також, у договорі про надання правової допомоги не зазначено про наявність додатку до договору у вигляді розрахунку суми гонорару за правову допомогу від 19.10.2020 року.
Таким чином, суд першої інстанції вважав обґрунтованим стягнути з відповідача на користь держави суму неоплаченого судового збору у розмірі 840,80 гривень.
Проте з таким висновком суду першої інстанції щодо визначення розміру правничої допомоги погодитись в повному обсязі неможливо, виходячи з наступного.
Положеннями статті 59 Конституції України закріплено, що кожен має право на професійну правничу допомогу. Кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.
При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року. Зокрема, у рішеннях від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 23 січня 2014 року у справі «East/West Alliance Limited» проти України», від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95) зазначено, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір – обґрунтованим.
У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.
Згідно з пунктом 4 частини першої статті 1 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» (далі – Закон № 5076-VI) договір про надання правової допомоги – домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.
Пунктом 9 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI встановлено, що представництво – вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного відповідача у кримінальному провадженні.
Інші види правової допомоги – види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону № 5076-VI).
Відповідно до статті 19 Закону № 5076-VI видами адвокатської діяльності, зокрема, є: надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.
Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення представництва на надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок його обчислення, зміни та умови повернення визначаються у договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховується складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 Закону № 5076-VI).
Розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися у ці правовідносини.
Разом із тим, чинне цивільно-процесуальне законодавство визначило критерії, які слід застосовувати при визначенні розміру витрат на правничу допомогу.
За змістом статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами.
Для цілей розподілу судових витрат: розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Відповідно до частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, безпідставне завищення позивачем позовних вимог тощо; дії сторони щодо досудового вирішення спору та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялися.
Відповідно до частини восьмої статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру, з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.
Аналогічні висновки щодо підтвердження витрат, пов`язаних з оплатою професійної правничої допомоги, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19 лютого 2020 року у справі № 755/9215/15-ц (провадження № 14-382цс19), від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 (провадження № 11-562ас18), постановах Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 753/15687/15-ц, від 26 вересня 2018 року у справі № 753/15683/15, постанові Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 18 червня 2019 року у справі № 910/3929/18 та інших.
Пунктом 3 частини другої статті 141 ЦПК України передбачено, що судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються у разі часткового задоволення позову на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
При цьому, з урахуванням конкретних обставин, зокрема, ціни позову, суд може обмежити даний розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для даної справи. Так, у визначенні розумно необхідного розміру сум, які підлягають сплаті за послуги адвоката, можуть братися до уваги, зокрема: встановлені нормативно-правовими актами норми видатків на службові відрядження (якщо їх установлено); вартість економних транспортних послуг; час, який міг би витратити на підготовку матеріалів кваліфікований фахівець; вартість оплати відповідних послуг адвокатів, яка склалася в країні або в регіоні; наявні відомості органів статистики або інших органів про ціни на ринку юридичних послуг; тривалість розгляду і складність справи тощо.
З матеріалів справи вбачається, що між ОСОБА_1 та адвокатами Гарєвим Є.Ш., Пуленко А.Г. укладено договір №25/06/20 про надання правової допомоги, відповідно до якого адвокати надають правову допомогу Клієнтові з приводу представництва та захисту його інтересів у судах загальної юрисдикції, адміністративних судах та господарських судах України всіх ланок, а також у будь-яких державних органах України, органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях усіх форм власності та підпорядкуванням, з питань подання позову про стягнення аліментів та визначення місця проживання дитини до ОСОБА_2 . За надані послуги Клієнт сплачує Адвокатам гонорар у розмірі 20 000 гривень.
В подальшому розмір гонорару було зменшено до 13 000 гривень, оскільки відповідач частково визнав позов та відпала необхідність проводити засідання органу опіки та піклування сторони домовились про зменшення оплати правової допомоги адвокатів (а.с. 111-111зворот).
На підтвердження виконання договору про надання правової допомоги складено розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу (а.с. 111-111зворот), а також заява про розподіл судових витрат, яка містить погодинний розрахунок витрат на професійну правничу допомогу адвоката, а саме:
-первинна консультація щодо спірних правовідносин –1 година;
-складання позовної заяви – 5 годин;
-складання клопотання про витребування доказів – 0,5 години;
-складання заяви про визначення місця проживання в службу у справах дітей – 2 години;
-складання клопотання про доручення доказів – 0,5 години;
-складання відповіді на відзив – 2 години;
-участь у судових засіданнях – 2 година;
На підтвердження оплати надання правничої допомоги адвокатами надано квитанцію до прибуткового ордеру №16/10/20, яка підтверджує оплату ОСОБА_1 за договором про надання правової допомоги від №25/06/20 від 25.06.2020р. у розмірі 13 000 гривень (а.с. 112).
Проте, на думку суду, відшкодування адвокатських витрат у зазначеній сумі не відповідає вищевказаним критеріям розумності, співмірності і тому підлягає зменшенню та стягненню у розмірі 3500 грн. з урахуванням складності справи та виконаних адвокатом наданих послуг, часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт в загальній кількості 13 годин, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.
При цьому, колегії суддів вважає, що таке найменування виду роботи, зазначене у розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу як складання заяви про визначення місця проживання в службу у справах дітей протягом 2 години не знайшло свого підтвердження в матеріалах справи, зокрема не підтверджено це жодним належним та допустимим доказом.
Також, колегія суддів вважає, що таке найменування виду роботи, зазначене у розрахунку суми гонорару за надану правову допомогу як участь у судових засіданнях протягом двох годин загалом, не знайшло свого підтвердження в матеріалах справи, оскільки фактично судові засідання у справі проводились 01 годину 08 хвилин..

Висновки за результатами розгляду апеляційної скарги.
На підставі вище викладеного, колегія суддів дійшла до висновку, що апеляційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню, а рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року зміни в частині розміру правничої допомоги ухваленням нового додаткового рішення про часткове задоволення заяви зі стягненням витрат на правничу допомогу у розмірі 3500 гривень.

Порядок оскарження постанови суду апеляційної інстанції.
У зв`язку з тим, що ціна позову в даній справі не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, справа згідно п. 1 ч. 6 ст. 19 ЦПК України є малозначною і в силу вимог п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України ухвалене по ній апеляційним судом судове рішення не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. п. а) - г) п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України. 
Керуючись ст. ст. 367, 368, 370, п. 2 ч. 1 ст. 374, п. 4 ч. 1 ст. 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
Рішення Малиновського районного суду м. Одеси від 19 листопада 2020 року змінити в частині стягнення витрат на правову допомогу, збільшивши відповідну суму з 1000 гривень до 3500 гривень.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, встановлених п. 2 ч. 3 ст. 389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 11 жовтня 2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                         Р.Д. Громік

                                                               М.М. Драгомерецький

                                                               А.І. Дришлюк