ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

18 жовтня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 280/748/21	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді  Сафронової С.В. (доповідач),
                               суддів:  Мельника В.В., Чепурнова Д.В.,        

          розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21.05.2021 року в адміністративній справі №280/748/21 за позовом  ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області  про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,- 

                                                     В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся із позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, в якій позивач просить суд:
визнати дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови в розрахунку ОСОБА_1 пенсії за віком з урахуванням вимог ч. 2 ст.40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування", протиправними та незаконними;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, при обрахунку пенсії за віком ОСОБА_1 , врахувати вихідну допомогу, отриману ним в грудні 2020 року, в нарахованому розмірі 38253 грн. 19 коп., згідно довідки про доходи за 2020 рік, починаючи з 05 січня 2021 року;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області, при обрахунку пенсії за віком ОСОБА_1 , врахувати загальний стаж роботи в розмірі 39 років, 05 місяців, згідно біографічної довідки від 10.12.2020 року починаючи з 05 січня 2020 року;
зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області призначити ОСОБА_1 , пенсію за віком відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внескі, обчислені як середній показник за 2018-2020 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%, відповідного коефіцієнту та середнього заробітку за 2018-2020 в розмірі 14181      грн. 73166 коп., починаючи з 05 січня 2021 року.
          В обґрунтування заявленого позову посилається на те, що перебував на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області з вересня 2015 року та отримував пенсію за вислугу років, згідно Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992  «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб». Вказує, що з 29.07.2020 набув право на пенсію за віком у відповідності до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та 05 січня 2021 року звернувся до відділу обслуговування № 7 Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області з заявою встановленого зразка про призначення пенсії за віком. Проте,  ГУ ПФУ в Запорізькій області позивача було фактично переведено з пенсії, призначеної у відповідності до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб», на пенсію за віком у відповідності до Закону України № 1058-IV в редакції від 10.12.2020 «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням показника середньої заробітної плати за 2013-2015 роки та величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1%, а не призначено, як це передбачено ч.2 ст. 40 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Також, посилається на те, що при обрахунку його пенсії за віком відповідачем не враховано вихідну допомогу, перед звільненням, отриману ним в грудні 2020 року, в нарахованому розмірі, 38253 грн. 19 коп., за останнім місцем роботи, з якої сплачено страхові внески (в додатках до позову). Також звертає увагу суду та той факт, що при обрахунку його пенсії вказано загальний трудовий стаж 37 років, 4 місяці та 18 днів, хоча згідно біографічної довідки управління персоналом головного управління Пенсійного фонду України зазначено що загальний трудовий стаж   ОСОБА_1 складає 39 років та 5 місяців.  Позивач такі дії відповідача вважає протиправними, у зв`язку з чим просить позов задовольнити. 
          Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 21.05.2021 року адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо незарахування до страхового стажу ОСОБА_1 періоду  з 07.04.2004  по 20.06.2005 на посаді спеціаліста арештованого майна Запорізької обласної філії "Спецсервіс" та час проходження військової служби під час мобілізації на особливий період з 01.09.2014  по 31.08.2015. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області  зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 період з 07.04.2004  по 20.06.2005 на посаді спеціаліста арештованого майна Запорізької обласної філії "Спецсервіс" та час проходження військової служби під час мобілізації на особливий період з 01.09.2014  по 31.08.2015. Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у проведенні ОСОБА_1 розрахунку пенсії за віком з урахуванням вимог ч. 2 ст. 40 "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування". Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області провести ОСОБА_1 перерахунок та виплатити пенсію за віком із врахуванням  спірного страхового стажу за період з 07.04.2004  по 20.06.2005 на посаді спеціаліста арештованого майна Запорізької обласної філії "Спецсервіс" та час проходження військової служби під час мобілізації на особливий період з 01.09.2014  по 31.08.2015 та відповідно до ч. 2 ст. 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчислені як середній показник за 2018-2020 роки із застосуванням величини оцінки одного року страхового стажу в розмірі 1 % . В іншій частині позовних вимог відмовлено. 
          Не погоджуючись із вказаним рішенням суду першої інстанції, відповідачем подано апеляційну скаргу, в якій просить суд вказане судове рішення скасувати та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити. На думку апелянта, оскаржуване рішення винесено судом першої інстанції з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
          Апеляційний розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження, згідно з п. 3 ч. 1  ст. 311 КАС України, яким передбачено, що суд апеляційної інстанції може розглянути справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на основі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження.
          Відповідно до ч. 1  ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
          Як вбачається з матеріалів справи, та було встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Запорізькій області та з вересня 2015 року, позивачу було призначено пенсію за вислугу років згідно до Закону України № 2262-ХІІ від 09.04.1992  «Про пенсійне забезпечення осіб звільнених з військової служби та деяких інших осіб».
06 січня 2021 року відповідно до заяви ОСОБА_1 про переведення з одного виду пенсії на інший вид пенсії, позивача було переведено з пенсії за вислугою років на пенсію за віком із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески, обчисленої як середній показник за 2014-й, 2015-й і 2016-й роки. 
Позивач звернувся до ГУ ПФУ в Запорізькій області із заявою від 18.01.2021 в якій просив застосувати положення ч. 2 ст. 40 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та обрахувати пенсію із застосуванням середньої заробітної плати в Україні, з якої сплачено страхові внески обчислені як середній показник за 2018, 2019 та 2020 роки починаючи з дня її призначення.  
На звернення позивача листом від 26.01.2021 Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області  повідомило позивача, що  06.01.2021 його переведено з пенсії за вислугу років на пенсію за віком та застосовано показник середньої заробітної плати в галузях економиіки 4888,83 грн. При переведенні з одного виду пенсії на інший слід застосовувати показник середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
          Вважаючи такі дії відповідача протиправними та з вимогою вчинити певні дії позивач звернувся до суду з вказаним позовом.
          Частиною 2  статті 19 Конституції України  передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені  Конституцією  та законами України.
          Статтею 46 Конституції України  визначено, що громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
          Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом.
          Вимогами  статті 1 Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб"  (в редакції станом на дату призначення позивачу пенсії по втраті годувальника) визначено види пенсійного забезпечення.
          Так, військовослужбовці, особи, які мають право на пенсію за цим Законом, які стали інвалідами за умов, передбачених цим Законом, набувають право на пенсію по інвалідності.
          Члени сімей військовослужбовців, осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, які загинули чи померли або пропали безвісти, мають право на пенсію в разі втрати годувальника.
          Законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на  Конституції України (254к/96-ВР) і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування"  (1058-15) та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
          Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел визначає Закон України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 09 липня 2003 року № 1058-ІV  (далі - Закон № 1058-ІV, в редакції станом на момент виникнення спірних правовідносин), який набрав законної сили 01 січня 2004 року.
          Положеннями частини 1  статті 9 Закону №1058-IV  закріплено, що відповідно до цього  Закону  за рахунок коштів Пенсійного фонду в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: 1) пенсія за віком; 2) пенсія по інвалідності внаслідок загального захворювання (у тому числі каліцтва, не пов`язаного з роботою, інвалідності з дитинства); 3) пенсія у зв`язку з втратою годувальника.
          Разом з тим, відповідно до частини 1  статті 10 Закону №1058-IV особі, яка має одночасно право на різні види пенсії (за віком, по інвалідності, у зв`язку з втратою годувальника), призначається один із цих видів пенсії за її вибором.
          Відповідно до  статті 25 Закону № 1058-IV коефіцієнт страхового стажу, що застосовується для обчислення розміру пенсії, визначається із заокругленням до п`яти знаків після коми за формулою: Кс=См *Вс/100%*12, де:        
          Кс - коефіцієнт страхового стажу;
          См - сума місяців страхового стажу;
          Вс - визначена відповідно до цього  Закону  величина оцінки одного року страхового стажу (у відсотках). За період участі в системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування величина оцінки одного року страхового стажу дорівнює 1 %.
          Відповідно до  статті 45 Закону № 1058-IV: переведення з одного виду пенсії на інший здійснюється з дня подання заяви на підставі документів про страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час переведення з одного виду пенсії на інший в пенсійній справі, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.
          При переведенні з одного виду пенсії на інший за бажанням особи може враховуватися заробітна плата (дохід) за періоди страхового стажу, зазначені в частині першій  статті 40 цього Закону, із застосуванням показника середньої заробітної плати (доходу), який враховувався під час призначення (попереднього перерахунку) попереднього виду пенсії.
          Пунктом 2.8 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України №22-1 від 25 листопада 2005 року (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України № 13-1 від 07 липня 2014 року) встановлено, що переведення з одного виду пенсії на інший здійснюються за документами, що є в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло на дату призначення пенсії.
          Суд зазначає, що з аналізу зазначених вище норм законодавства вбачається, що частиною 3  статті 45 Закону №1058-IV  установлюється порядок переведення з одного виду пенсії, призначеної саме за цим  Законом, на інший. Отже, показник середньої заробітної плати при переведенні на інший вид пенсії має бути незмінним, тобто таким, яким він був на час призначення пенсії, передбаченої Законом України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 1058-ІV. 
          Встановлено, що позивачу було призначено пенсію відповідно до Закону № 2262-ХІІ, який передбачає інші підстави та порядок призначення пенсії.
          За призначенням пенсії відповідно до Закону №1058-IV позивач звернувся вперше.
          Для призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058-ІV позивач звернувся вперше із заявою від 06.01.2021 року, тому відповідач мав призначити пенсію на підставі ч. 2 ст. 40 Закону № 1058-ІV, виходячи з показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року звернення за призначенням пенсії
Встановлено , що відповідачем не зараховано до страхового стажу позивача військову службу під час мобілізації на особливий період з серпня 2014 року по вересень 2015 року, у зв`язку з несплатою  єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за позивача у вказаний період.
          Статтею 17 Конституції України встановлено, що захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу.
          Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.
          Забезпечення державної безпеки і захист державного кордону України покладаються на відповідні військові формування та правоохоронні органи держави, організація і порядок діяльності яких визначаються законом.
          Збройні Сили України та інші військові формування ніким не можуть бути використані для обмеження прав і свобод громадян або з метою повалення конституційного ладу, усунення органів влади чи перешкоджання їх діяльності.
          Держава забезпечує соціальний захист громадян України, які перебувають на службі у Збройних Силах України та в інших військових формуваннях, а також членів їхніх сімей.
          Згідно із статтею 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
          Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
          Відповідно до статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» №2232-XII від 25.03.1992 року (далі Закону №2232-XII), військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, пов`язаній із захистом Вітчизни. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.
          Частиною 4 статті 2 Закону №2232-XII передбачено види військової служби, до яких, зокрема, віднесено й військову службу за призовом під час мобілізації на особливий період.
          З 17.03.2014 року, відповідно до Указу Президента України №303/2014 «Про часткову мобілізацію» у Україні діє особливий період.
          Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» №2011-XII від 20.12.1991 року (далі Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей»), який також встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.
          Відповідно до статті 1-2 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.
          У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.
          Згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» №3551-XII від 22.10.1993 року до учасників бойових дій належать, зокрема військовослужбовці (резервісти, військовозобов`язані), які захищали незалежність, суверенітет та територіальну цілісність України і брали безпосередню участь в антитерористичній операції, забезпеченні її проведення, перебуваючи безпосередньо в районах антитерористичної операції у період її проведення.
          Відповідно до статті 8 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», час перебування громадян України на військовій службі зараховується до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби. Час проходження військовослужбовцями військової служби в особливий період зараховується до їх вислуги років, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби на пільгових умовах у порядку, який визначається Кабінетом Міністрів України.
          Відповідно до статті 24 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV від 09.07.2003 року, страховий стаж це період, упродовж якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачено страхові внески у сумі, не меншій за мінімальний страховий внесок.
Частиною 7 статті 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» №2464-VI від 08.07.2010 року, передбачено перелік видів виплат, на які не нараховується єдиний внесок. Зокрема, не нараховується на виплати та не утримується єдиний внесок з виплат, що компенсуються з бюджету у межах середнього заробітку працівників, призваних на строкову військову службу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період або прийнятих на військову службу за контрактом у разі виникнення кризової ситуації, що загрожує національній безпеці, оголошення рішення про проведення мобілізації та /або введення воєнного стану.
Під час розгляду справи було встановлено, що позивач у період з серпня 2014 року по вересень 2015 року  був призваний на військову службу, у зв`язку з чим підлягав у цей період загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню. 
Отже, виходячи з наведеного, час проходження військової служби зараховується до його страхового стажу. 
Аналогічна правова позиція викадена Верховним Судом у постанові від 04.03.2020 по справі №   415/2135/17.
Крім того, згідно записів трудової книжки та біографічної довідки з 07.04.2004 року  по 20.06.2005 року позивач працював на посаді спеціаліста арештованого майна Запорізької обласної філії "Спецсервіс".
Однак, відповідачем не включено до страхового стажу позивача вказаний період, оскільки у Реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація стосовного сплати підприємством страхових внесків за позивача, даний період роботи відображений нулями.
Відповідно до пункту 1 статті 24 Закону № 1058-IV, страховий стаж - це період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, що підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону № 1058-IV, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.
Статтею 113 Закону № 1058-IV передбачено, що держава створює умови для функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування і гарантує дотримання законодавства з метою захисту майнових та інших прав і законних інтересів осіб стосовно здійснення пенсійних виплат.
На підставі частини першої статті 16 Закон № 1058-IV застрахована особа має право отримувати від страхувальника підтвердження про сплату страхових внесків, вимагати від страхувальників сплати внесків, у тому числі в судовому порядку тощо. 
З цим правом кореспондується обов`язок страхувальника нараховувати, обчислювати і сплачувати в установлені строки та в повному обсязі страхові внески (пункт 6 частини другої статті 17 Закону № 1058-IV) незалежно від фінансового стану платника (частини дванадцята статті 20 Закону № 1058-IV).
Пунктом 1 частини другої статті 6 Закону України від 08.07.2010 № 2464-IV «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» (далі - Закон №2464-IV) встановлено, що платник єдиного внеску зобов`язаний своєчасно та в повному обсязі нараховувати, обчислювати і сплачувати єдиний внесок.
Відповідно до статті 4 Закону №2464-IV платниками єдиного внеску є, зокрема, роботодавці: підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою - підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.
Відповідно до статті 26 Закону №2464-IV посадові особи платників єдиного внеску несуть адміністративну відповідальність, зокрема, за порушення порядку нарахування, обчислення і строків сплати єдиного внеску.
Отже, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
Відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.
Тобто, позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, несплата підприємством страхових внесків не може бути підставою для незарахування до страхового стажу при призначенні пенсії позивачу періоду його роботи.
          Таким чином, колегія суддів вважає, що відповідачем неправомірно не зараховано до страхового стажу позивача спірні періоди, зокрема, з 07.04.2004  по 20.06.2005 на посаді спеціаліста арештованого майна Запорізької обласної філії "Спецсервіс" та час проходження військової служби під час мобілізації на особливий період з 01.09.2014  по 31.08.2015.
          Відповідно до частини першої  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених  статтею 78 цього Кодексу.
          Згідно з частиною другою  статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України  в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
          Беручи до уваги вищенаведене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про задоволення в частині задоволених позовних вимог позивача.
          Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
          За правилами  ст. 316 КАС України  суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Керуючись ст.ст. 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, колегія суддів,  -

                                                      П О С Т А Н О В И В:

          Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області - залишити без задоволення.
          Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 21.05.2021 року в адміністративній справі №280/748/21 - залишити без змін.
          Постанова набирає законної сили з дати її прийняття. Касаційна скарга на рішення суду апеляційної інстанції подається безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий - суддя                                                                      С.В. Сафронова 

                               суддя                                                                      В.В. Мельник 

                               суддя                                                                      Д.В. Чепурнов