ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/10674/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Огурцов О.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2021 року                                                                                           м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі:
головуючого судді                                                                                                                                              Ганечко О.М.,
суддів                                                                                                                                                           Василенка Я.М.
                                                                                                                              Кузьменка В.В.

          розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Командування Сухопутних військ Збройних Сил України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії,          
В С Т А Н О В И В :          

           ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Командування Сухопутних військ Збройних Сил України, в якому просив суд:
-          визнати протиправними дії Командування Сухопутних військ Збройних Сил України щодо не проведення своєчасного повного розрахунку з ОСОБА_1 при звільненні;
-  стягнути з Командування Сухопутних військ Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.07.2017 року по 20.03.2020 року в сумі 910  759,33 грн. 
        В обґрунтування позовних вимог, позивач зазначив, що відповідачем при звільненні позивача не було здійснено повного розрахунку, оскільки сума грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки учасника бойових дій були виплачені за рішенням суду у березні 2020 року, тоді як позивача звільнено у липні 2017 року, а тому позивач має право на середній заробіток за весь час затримки розрахунку при звільненні, який розраховується відповідно до вимог Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 № 100 за період з дати звільнення по дату фактичного розрахунку.
          Заперечуючи проти задоволення позову, відповідач вказав на те, що оскільки спеціальним законодавством не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця, а стаття 117 Кодексу законів про працю України не розповсюджується на правовідносини, що виникають у порядку виконання судового рішення. Також, відповідач зазначає, що усі інші належні до виплати кошти при звільненні, окрім грошової компенсації за невикористану відпустку, право на яку вирішувалось у судовому порядку, були виплачені службовцю у встановлений строк при звільненні.
   Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.05.2021 року адміністративни позов задоволено частково.
          Визнано протиправними дії Командування Сухопутних військ Збройних Сил України щодо проведення несвоєчасного повного розрахунку при звільненні ОСОБА_1 з військової служби.
          Стягнуто з Командування Сухопутних військ Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.07.2017 року по 20.03.2020 року в сумі 9 603,91 грн. 
           Не погоджуючись з даним  рішенням, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм процесуального права, просить ухвалити постанову, якою оскаржуване рішення в частині стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнення за період з 11.07.2017 року по 20.03.2020 року в сумі 9 603,91 грн. змінити. Ухвалити в цій частині рішення яким стягнути з Командування Сухопутних військ Збройних Сил України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період з 11.07.2017 року по 20.03.2020 року в сумі 104  737,32 грн.
         Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 20.07.2021 року відкрито апеляційне провадження та призначено апеляційну скаргу до розгляду у порядку письмового провадження на 22.09.2021 року.
          Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги згідно норм ст. 309 КАС України, та призначити справу до розгляду на 18.10.2021 року.
          Дану справу розглянуто в порядку письмового провадження, відповідно до п.3 ч.1 ст.311 Кодексу адміністративного судочинства України.
            Дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з огляду на таке.
      Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, позивач проходив військову службу у Збройних Силах України. Наказом Міністра оборони України від 18.05.2017 року № 331 (по особовому складу) позивач був звільнений зі служби, а наказом командувача Сухопутних військ Збройних Сил України від 11.07.2017 року № 128 (по стройовій частині) - виключений зі списків особового складу та знятий з усіх видів забезпечення з 11.07.2017 року.
      Під час проходження служби позивачу не була виплачена грошова компенсація за невикористану додаткову відпустку як учаснику бойових дій.
        Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.01.2020 року у справі №640/13439/19, яке набрало законної сили 17.09.2020 року, зобов`язано Командування Сухопутних військ Збройних Сил України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій за період з 2015 по 2017 роки, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
        На виконання вказаного судового рішення відповідачем 20.03.2020 року виплачено позивачу кошти у розмірі 28732,65 грн., що підтверджується випискою з карткового рахунку.
           Вважаючи протиправними дії відповідача щодо затримки розрахунку при звільненні з військової служби, позивач звернувся за захистом своїх прав до суду із даним позовом.    
            З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на таке.
        Відповідно до положень ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
          Спеціальним законом, який, відповідно до Конституції України, визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі, є Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.1991 року №2011-XII, зі змінами та доповненнями (далі - Закон № 2011-XII).
          Відповідно до норм ч. 2 ст. 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року № 2232-XII (далі - Закон № 2232-XII), закінченням проходження військової служби вважається день виключення військовослужбовця зі списків особового складу військової частини (військового навчального закладу, установи тощо) у порядку, встановленому положеннями про проходження військової служби громадянами України.
          Однак, ні Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу», ні іншими Положеннями, не врегульовано порядок відшкодування за час затримки розрахунку при звільненні військовослужбовця з військової служби середнього заробітку.
          Тож, дійсно, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовані спірні правовідносини. Так, питання відповідальності за затримку розрахунку при звільненні військовослужбовців не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. У той же час, такі питання врегульовані положеннями Кодексу законів про працю України.
        Відповідно до положень ст. 116 КЗпП України, при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.
     Згідно з приписами ст. 117 КЗпП України, в разі невиплати з вини власника або уповноваженого ним органу належних звільненому працівникові сум у строки, зазначені в статті 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку. При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору.
          Отже, з наведеного слідує, що закон покладає на підприємство, установу, організацію обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність задля захисту майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.
                  Під час розгляду даного спору в суді першої інстанції було досліджено, що позивач просив стягнути з відповідача середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 910 759,33 грн. Разом з тим, сама сума невиплачених коштів за невикористані календарні дні соціальної додаткової відпустки, як учаснику бойових дій, що належала виплаті позивачу при звільненні становила - 9 603,91 грн., що вказує на те, що заявлена сума є неспівмірною розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.
        Колегія суддів вважає цілком обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, доцільно застосувати принцип співмірності та зменшити розмір відшкодування працівникові заробітку за час затримки розрахунку у сумі 9 603,91 грн., що відповідає сумі своєчасно невиплачених коштів.
       Колегія суддів наголошує на тому, що відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, Велика Палата Верховного Суду у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.
          Згідно з правовими висновками, викладеними у постанові Верховного Суду від 26.06.2019 року у справі № 761/9584/15-ц, зменшуючи розмір відшкодування, визначений виходячи із середнього заробітку за час затримки роботодавцем розрахунку при звільненні відповідно до статті 117 КЗпП України, необхідно враховувати: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором; період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника; інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні
        Відповідно до норм ч. 5 ст. 242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, враховує вказані висновки Верховного Суду щодо застосування норм права.
          При цьому, кошти були стягнуті у судовому порядку і виплачені відповідачем добровільно після набрання законної сили рішеннями Черкаського окружного адміністративного суду, а тривалість строку затримки розрахунку при звільненні залежала в тому числі і від дати звернення позивача з позовами до суду та розгляду такого спору.
          За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції мав підстави зменшити суму стягнення середнього грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні з урахуванням справедливого і розумного балансу між інтересами позивача і відповідача, оскільки стягнення заявленої позивачем у позові компенсації за несвоєчасну виплату заборгованості у сумі було б явно неспівмірним розміру простроченої заборгованості та майнових втрат позивача.
        Такі висновки суду апеляційної інстанції узгоджуються з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах від 04.09.2020 року у справі № 260/348/19, від 16.07.2020 року у справі № 812/1259/17.
          На підставі викладеного, з урахуванням суми заборгованості, істотності цієї суми порівняно із сумою середнього грошового забезпечення за весь час затримки розрахунку при звільненні, принципу співмірності, колегія суддів дійшла висновку про обґрунтованість висновків суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог про стягнення середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні в розмірі 9 603,91 грн., який має компенсаторний характер та є співмірним.
        Таким чином, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про наявність підстав для часткового задоволення позовних вимог.
          Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції та не дають підстав для скасування оскаржуваного рішення суду першої інстанції.
          Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
          У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.          
         Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд,

                                                             П О С Т А Н О В И В :

         Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

     Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 24 травня 2021 року - залишити без змін.

        Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена з підстав, визначених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

          
        Головуючий суддя                                                                                О.М. Ганечко
         
        Судді                                                                                                              Я.М. Василенко

                                                                                                                                В.В. Кузьменко