Дата документу 03.11.2021 Справа № 334/8221/19

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

 
Єдиний унікальний №334/8221/19                      Головуючий у 1 інстанції Філіпова І.М.
Провадження № 22-ц/807/2174/21 Суддя-доповідач Онищенко Е.А.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

 
03 листопада 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого Онищенка Е.А.
суддів: Бєлки В.Ю.,
Кухаря С.В.

за участю секретаря судового засідання Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Надра» про захист порушеного права споживача фінансових послуг шляхом стягнення неустойки (пені, штрафу), упущеної вигоди, моральної шкоди, з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних,-

В С Т А Н О В И Л А:

У листопаді 2019 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, третя особа - Приватне акціонерне товариство «Надра» про захист порушеного права споживача фінансових послуг шляхом стягнення неустойки (пені, штрафу), упущеної вигоди, моральної шкоди, з урахуванням встановленого індексу інфляції та трьох процентів річних. 
В обґрунтування позову зазначила, що 26.06.2014 року між нею та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту), оформлений в рамках Пакету послуг «Новий ПУ «Базовий+» (далі Договір), відповідно до якого позивач передав, а Банк прийняв на вкладний рахунок 4500 доларів США строком на 6 місяців, з процентною ставкою 12,5 % річних. Строк дії договору закінчився 26.12.2014 року, але повернення коштів та нарахованих відсотків не відбулось, хоча вона завчасно звернулася з заявою про припинення договору та виплату вкладу із відсотками.
На підставі постанови Правління НБУ від 05.02.2015 року №83 «Про віднесення ПАТ «КБ «Надра» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.02.2015 року №26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра».
21.04.2015 року позивачу через ПАТ «Банк Кредит Дніпро» було виплачено кошти за вкладом в розмірі 85 457,47 грн. При здійсненні виплати застосовано курс 17,999763 за долар США, який був встановлений на 05.02.2015 року, замість курсу 23,13058 за долар США, який був встановлений на 06.02.2015 року. У зв`язку з цим неотримана сума вкладу установить 25 153,35 грн, 3 проценти річних за період з 26.12.2014 року по 06.02.2015 року – 372,63 грн, а всього – 25525,98 грн.
Термін здійснення тимчасової адміністрації в ПАТ КБ «Надра» з 06.02.2015 по 04.06.2015 року. Тобто, належна позивачу сума мала бути виплачена в першу чергу в період здійснення тимчасової адміністрації, про що було зазначено в оголошенні банку про виплати вкладникам від 20.04.2015.
Позивач вважає, що ПАТ КБ «Надра» в особі Фонду порушив грошове зобов`язання, а тому відповідно до ст. 566 ЦК України несе таку ж саму відповідальність, яку б несла сторона договірних відносин, тобто Банк, на підставі ст.ст. 611, 623, 625 ЦК України, ст.22 Закону України «Про захист прав споживачів».
У зв`язку з викладеним позивач просила суд стягнути з відповідача на підставі ч.5 ст. 10 Закону України «Про захист прав споживачів» неустойку (пеню, штраф) за останні 12 місяців перед зверненням до суду: 25 525,98 грн. х 365 днів х 3 відсотки, що становить 279, 509, 48 грн., завдану несвоєчасною виплатою гарантованих Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» коштів за вкладом.
Рішенням Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року  закрито провадження в частині позовних вимог стягнення упущеної вигоди в розмірі 18 953, 04 грн. та моральної шкоди в розмірі 10 000, 00 грн.
В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, просить рішення суду скасувати, та ухвалити нове рішення, яким її позовні вимоги задовольнити станом на дату розгляду справи судом.
03 листопада 2021 року на адресу апеляційного суду надійшла заява предстанкиа відповідача ОСОБА_2 про відкладення розгляду справи у зв`язку з неможливістю забезпечити участь представника відповідача, оскільки у зв`язка уз хворобою колеги всіх працівників відправлено на віддалену форми роботи.
Розглянувши дану заяву апеляційний суд дійшов до висновку про її необґрунтованість та безпідставність, спрямовану на безпідставне затягування і перешкоджання розгляду справи, виходячи з наступного.
ОСОБА_2 до клопотання про відкладення справи не надано жодного доказу, підтверджуючого факт того, що всі працівники працюють віддалено.
Крім того, представник позивача мав право на звернення до суду з заявою про участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду із використанням системи EasyCon.
З такою заявою представник відповідача до суду не звертався.
Статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, 1950 року, учасником якої є Україна, закріплено право кожного на розгляд його справи судом упродовж розумного строку. Тобто зловживання процесуальними правами, спрямоване на свідоме невиправдане затягування судового процесу, порушує права інших учасників цього процесу та вимоги названих Конвенції і Кодексу.
Ратифікуючи зазначену Конвенцію Україна взяла на себе зобов`язання гарантувати кожній особі права та свободи, закріплені в Конвенції, включаючи право на справедливий судовий розгляд протягом розумного строку.
З аналізу зазначених норм Конвенції та практики Європейського суду слідує, що питання про порушення ст. 17 Конвенції, яка закріплює один із основоположних принципів Конвенції - принцип неприпустимості зловживання правами, може поставати лише у сукупності з іншою статтею Конвенції, положення якої у конкретному випадку дають підстави для висновку про зловживання особою наданим їй правом.
У справах "Рябих проти Росії" (заява № 52854/99, рішення від 24 липня 2003 року, пункт 52) та "Пономарьов проти України" (заява № 3236/03 від 3 квітня 2008 року, пункт 40) Європейський суд з прав людини зазначив, що сторона, яка приймає участь у судовому процесі, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитись провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.
З цих підстав колегія суддів вважає за можливе розглянути справу за відсутності учасників справи, повідомлених належним чином про дату, час і місце розгляду справи, неявка яких до суду визнана судом неповажною.
При цьому колегія суддів також виходить із того, що у своєму рішенні у справі "Калашников проти Росії" Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність тривалості провадження визначається залежно від конкретних обставин справи, враховуючи критерії, визначені у прецедентній практиці Суду, зокрема складність справи, поведінка заявника та поведінки компетентних органів влади.
Згідно ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.
Справа розглянута апеляційним судом на підставі ч. 2 ст. 247 та ч. 2 ст. 372 ЦПК України.
Заслухавши в судовому засіданні суддю-доповідача, пояснення учасників процесу, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції та обставини справи в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення з огляду на наступне.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Статтею 375 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Статтею 263 ЦПК України передбачено, що законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Ухвалене судом першої інстанції рішення відповідає зазначеним вище вимогам.
Судом встановлено та з матеріалів справи вбачається, що 26.06.2014 року між ОСОБА_1 та ПАТ «КБ «Надра» було укладено договір строкового банківського вкладу (депозиту) № 1957980, оформлений в рамках Пакету послуг «Новий ПУ «Базовий+».
Відповідно до умов вищевказаного договору ОСОБА_1 передала, а Банк прийняв на вкладний рахунок 4500 доларів США строком на 6 місяців, з процентною ставкою 12,5 % річних. 
Строк дії договору закінчився 26.12.2014 року, але повернення коштів та нарахованих відсотків не відбулось.
На підставі постанови Правління Національного банку України від 05.02.2015 № 83 «Про віднесення Публічного акціонерного товариства «Комерційний Банк «Надра» до категорії неплатоспроможних», виконавчою дирекцією Фонду гарантування вкладів фізичних осіб прийнято рішення від 05.02.2015 № 26 «Про запровадження тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра», згідно з яким з 06.02.2015 запроваджено тимчасову адміністрацію та призначено уповноважену особу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на здійснення тимчасової адміністрації у Публічному акціонерному товаристві «Комерційний банк «Надра».
Встановлено, що Виконавча дирекція Фонду прийняла рішення № 85 від 23 квітня 2015 р. про продовження строків здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра» до 05 червня 2015 року включно та продовження повноважень уповноваженої особи Фонду на здійснення тимчасової адміністрації у ПАТ «КБ «Надра» до 05 червня 2015 року включно.
Згідно постанови Правління Національного Банку України від 04 червня 2015 р. № 356 «Про відкликання банківської ліцензії та ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Надра» виконавчою дирекцією Фонду прийнято рішення від 05 червня 2015 року № 113 «Про початок процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначення уповноваженої особи Фонду на ліквідацію банку», згідно з яким було розпочато процедуру ліквідації ПАТ «КБ «Надра» та призначено уповноважену особу Фонду на ліквідацію ПАТ «КБ «Надра» строком на 1 рік з 05 червня 2015 р. до 04 червня 2016 року включно.
На підставі пункту 2 частини п`ятої статті 12, частини першої статті 35, частини п`ятої статті 44, частини третьої статті 48 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» виконавчою дирекцію Фонду гарантування прийнято рішення від 28 квітня 2016 року № 616 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «Надра» строком на два роки до 04 червня 2018 включно, рішення від 03 листопада 2016 р. № 2342 про продовження строків здійснення процедури ліквідації ПАТ «КБ «НАДРА» строком на два роки до 03 червня 2020 року включно.
Розмір заборгованості перед ОСОБА_1 по вкладу та відсоткам станом на 06.02.2015 становила 4500,00 доларів США та 282,02 доларів США відповідно.
21.04.2015 року позивачу було виплачено гарантовану суму відшкодування як вкладнику ПАТ «КБ «Надра» у розмірі 85457,47 грн.
Вважаючи, що Фонд розраховуючи гривневий еквівалент суми відшкодування, керувався курсом Національного банку України 17,999763 грн за 1 долар США, який діяв до 14 години 06 лютого 2015 року, в той час як мав бути врахований законодавчо врегульований курс 23,130580 грн. за 1 долар США, позивач звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб про стягнення з відповідача, завданої несвоєчасною виплатою за курсом 23,13058 грн. за долар США гарантованого Законом України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» відшкодування коштів за вкладом у ПАТ «КБ «Надра», за період з 01.05.2015 року по день подання даної заяви – 80022,46 грн., в тому числі: невиплаченого залишку у розмірі 25153,35 грн; неустойки (пені, штрафу) в розмірі подвійної облікової ставки НБУ за останній рік перед подачею позову - 8541,81 грн; майнової відповідальності в розмірі 3% річних - 3545,59 грн; збитки від інфляції - 13280,97 грн; завданих збитків (упущеної вигоди) у розмірі 16,5 % річних - 19500,74 грн станом на день подання даної заяви, а також відшкодування моральної шкоди 10 000 грн, а також віднести до першої черги виплати на користь ОСОБА_1 (справа №280/6460/19).
Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15.05.2020 року позовні вимоги задоволені частково. 
З Фонду гарантування вкладів фізичних осіб стягнуто на користь ОСОБА_1 суму невиплаченого залишку у розмірі 25 153, 35 грн за вкладом у ПАТ КБ «Надра» та 372, 63 грн – 3 проценти річних за прострочення повернення вкладу за період з 26.12.214 року по 06.02.2015 року. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 13.08.2020 року рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 15.05.2020 року залишено без змін.
Враховуючи вищевикладене, судом першої інстанції обґрунтовано та правомірно на підставі п.1 ч.3 ст. 255 ЦПК України закрито провадження у справі в частині вимог про стягнення моральної шкоди та стягнення упущеної вигоди. Оскільки рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 15.05.2020 року в цій частині позовних вимог було відмовлено.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що спірні правовідносини регулюються Законом України "Про систему гарантування вкладів фізичних осіб", оскільки у спорах пов`язаних з виконанням банком , у якому введена тимчасова адміністрація та/або запроваджена процедура ліквідації, своїх зобов`язань перед його вкладниками/кредиторами, норми Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб" є спеціальним, і цей Закон є пріоритетним відносно інших законодавчих актів України у цих правовідносинах.
Положеннями підпунктів 3, 5 частини 5 статті 36 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» визначено, що під час тимчасової адміністрації не здійснюється нарахування неустойки (штрафів,пені), інших фінансових (економічних) санкцій за невиконання чи неналежне виконання зобов`язань щодо сплати податків і зборів (обов`язкових платежів), а також зобов`язань перед кредиторами, у тому числі не застосовується індекс інфляції за весь час прострочення виконання грошових зобов`язань банку, нарахування відсотків за зобов`язаннями банку перед вкладниками і кредиторами.
Фонд гарантування вкладів фізичних осіб є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку і ліквідації банків у випадках, встановлених цим Законом, що підтверджено постановою Великої Палати Верховного Суду від 12 квітня 2018 року у справі № 820/11591/15 в якій Верховний Суд зазначив: «...За змістом ст. З Закону № 4452-УІ Фонд є установою, що виконує спеціальні функції у сфері гарантування вкладів фізичних осіб та виведення неплатоспроможних банків з ринку. Фонд є юридичною особою публічного права, має відокремлене майно, яке є об`єктом права державної власності і перебуває у його господарському віданні...».
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб» Фонд є установою, що не має на меті отримання прибутку. 
Таким чином, Фонд гарантування є державною установою, яка виконує спеціальні функції, та не має на меті отримання прибутку, не є правонаступником ліквідованих банків та не відповідає за зобов`язаннями банків.
В силу приписів статті 26 цього Закону Фонд гарантує кожному вкладнику банку відшкодування коштів за його вкладом. Фонд відшкодовує кошти в розмірі вкладу, включаючи відсотки, станом на день початку процедури виведення Фондом банку з ринку, але не більше суми граничного розміру відшкодування коштів за вкладами, встановленого на цей день, незалежно від кількості вкладів в одному банку.
Тобто, Фонд гарантування відшкодовує виключно суму вкладу та відсотків в граничному розмірі до 200 000 грн. Фонд гарантування не платить за власний рахунок неустойку, штрафи, пеню, інфляційні, річні та інше за неналежне виконання чи невиконання зобов`язань Банку перед своїми кредиторам Банку.
Аналогічна позиція висловлена в постанові Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду від 12.06.2019 справа № 756/2762/17 (провадження № 61-43494св18).
Таким чином, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що Фонд гарантування вкладів фізичних осіб не надавав фінансових послуг позивачу в розмінні Закону України «Про захист прав споживачів», тому відповідно на правовідносини, які склалися між сторонами не розповсюджуються вимоги вказаного закону, тому слід відмовити у задоволенні позовних вимог в частині стягнення неустойки (пені, штраф) у розмірі 279 509, 48 грн.
В силу приписів ч.1 ст. 509 ЦК України, зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до вимог статті 526 ЦК зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання) (ч. 1 ст. 610 ЦК України).
За змістом ч. 2 ст. 625 ЦК України нарахування трьох процентів річних входить до складу грошового зобов`язання і вважається особливою мірою відповідальності боржника за його прострочення, та є способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації (плати) від боржника за користування останнім утримуваними грошовими коштами, належними до сплати кредиторові. Стаття 625 ЦК визначає загальні правила відповідальності за порушення грошового зобов`язання і дія цієї статті поширюється на всі види грошових зобов`язань, якщо інше не передбачено спеціальними нормами, що регулюють суспільні відносини з приводу виникнення, зміни чи припинення окремих видів зобов`язань.
Судом першої інстанції вірно встановлено, що позивач заявила вимоги про стягнення шкоди з Фонду, а не гарантовану суму відшкодування, що прямо суперечить нормам спеціального Закону. 
Відповідно до приписів статті 20 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», встановлено мораторій на стягнення коштів Фонду гарантування, а виплата таких коштів можлива лише відповідно до вимог цього Закону.
Таким чином, стягнення коштів з Фонду не узгоджується із приписами Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положення про порядок відшкодування Фондом гарантування вкладів фізичних осіб коштів за вкладами, затверджене рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 09.08.20 року № 14, та Положення про порядок визначення банків-агентів Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, затвердженого рішенням виконавчої дирекції Фонду гарантування від 12.07.2012 року № 6.
Вимоги ст.625 ЦК не застосовуються до трудових правовідносин, сімейних та інших правовідносин, які регулюються спеціальним законодавством, і до них не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільно-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання.
Вказана правова позиція висловлена в постанові Верховного Суду України від 20.01.2016 року в справі №6-2759цс15,
З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає вірним та обґрунтованим висновок суду першої інстанції про те, що відповідач не є боржником у розумінні ЦК України,а тому до нього не можуть застосовуватися норми, що передбачають цивільну-правову відповідальність за невиконання грошового зобов`язання
Таким чином, підстави для задоволення позову в частині стягнення боргу з урахуванням суми інфляції та трьох процентів річних, на підставі ч. 2 ст. 625 ЦК України відсутні.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про те, що вирішуючи спір між сторонами у справі, суд першої інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, повно та всебічно встановив обставини справи, дослідив наявні у справі докази і надав їм належну оцінку, внаслідок чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального та процесуального права.
З урахуванням того, що доводи апеляційної скарги, є ідентичними доводам позовної заяви, яким суд надав належну оцінку, висновки суду є достатньої аргументованими, при цьому колегія суддів враховує, що як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі "Руїз Торія проти Іспанії", §§ 29-30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (§ 2 рішення у справі "Хірвісаарі проти Фінляндії"). Не заслуговують на увагу посилання в апеляційній скарзі на неналежну оцінку судом доказів по справі, оскільки, відповідно до положень ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів; жоден доказ не має для суду заздалегідь встановленої сили; суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. А не зазначення в мотивувальній частині рішення мотивів, з яких суд бере до уваги або відхиляє докази, відповідно до положень ст. 376 ЦПК України, не може бути підставою для скасування чи зміни рішення суду, якщо справа вирішена по суті правильно.
Суд першої інстанції забезпечив повний та всебічний розгляд справи на основі наданих сторонами доказів, оскаржуване рішення відповідає нормам матеріального та процесуального права. 
При цьому, одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, яка передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливими і непереборними обставинами (див. рішення у справі "Рябих проти Росії" (Ryabykh v. Russia), заява № 52854/99, пп. 51 і 52, ECHR 2003-X) (пункт 46 рішення). Повноваження вищих судових органів стосовно перегляду мають реалізовуватись для виправлення судових помилок та недоліків судочинства, але не для здійснення нового судового розгляду (пункт 42 рішення у справі "Пономарьов проти України" (Заява N 3236/03).
Наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду першої інстанції по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом порушено норми матеріального та процесуального права, про що зазначають у апеляційній скарзі скаржник.
З огляду на вищевикладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо відсутності правових підстав для задоволення позовних вимог, та обґрунтовано закрив провадження в частині.
Частиною першою статті 229 ЦПК України передбачено, що суд під час розгляду справи повинен безпосередньо дослідити докази у справі: ознайомитися з письмовими та електронними доказами, висновками експертів, поясненнями учасників справи, викладеними в заявах по суті справи, показаннями свідків, оглянути речові докази.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, у тому числі, у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи.
Дотримання принципу справедливості судового розгляду є надзвичайно важливим під час розгляду судових справ, оскільки його реалізація слугує гарантією того, що сторона, незалежно від рівня її фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, матиме можливість забезпечити захист своїх інтересів.
Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" на суд покладено обов`язок під час розгляду справ застосовувати Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і Протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України (далі - Конвенція), та практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно із практикою ЄСПЛ змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно приводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він знівельовує можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонам матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Докази та обставини, ні які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідження та встановленні судом дотримані норми матеріального і процесуального права. 
На підставі наведеного, висновки суду першої інстанції є обґрунтованими та узгоджуються з матеріалами справи, при встановленні зазначених фактів судом не було порушено норм цивільного процесуального законодавства й правильно застосовано норми матеріального права. 
Доводи апеляційної скарги, матеріали справи та зміст оскаржуваного судового рішення, не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які передбачені нормами ЦПК України як підстави для скасування рішень.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Наведені скаржником в апеляційній скарзі доводи не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення скаржниками норм процесуального закону.
З огляду на наведене вбачається, що судом з дотриманням вимог ст. ст. 89,263 ЦПК України дана належна оцінка доказам по справі, вірно встановлений характер спірних правовідносин і обґрунтовано зроблено висновок про відсутність правових підстав для задоволення позовних вимог.
На підставі вищенаведеного, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
З урахуванням наведеного колегія суддів вважає, що рішення суду ухвалено з додержанням вимог закону і підстав для його скасування не вбачається.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 381-384 ЦПК України, колегія суддів,-

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 28 січня 2021 року   у цій справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 12 листопада 2021 року.

Головуючий

Судді: