Номер провадження: 22-ц/813/3969/21 
Номер справи місцевого суду: 523/14393/19
Головуючий у першій інстанції Сувертак І. В.
Доповідач Сегеда С. М.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.11.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого                        Сегеди С.М.,
суддів:                        Гірняк Л.А.,
Цюри Т.В.,
               за участю:
               секретаря:                Стадніченка А.І.,
               представника апелянта ОСОБА_1 – адвоката Павлишина Ю.М.,
               представника Одеської обласної прокуратури – прокурора Клюкіна К.І.,

розглянувши у спрощеному позовному провадженні апеляційну скаргу  ОСОБА_1  на рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2019 року у цивільній справі за позовом   ОСОБА_1  до Державної казначейської служби України, Прокуратури Одеської області про відшкодування грошових сум, у зв`язку з наданням юридичної допомоги для захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні, втраченого заробітку, трьох відсотків річних та компенсації витрат на юридичну допомогу і втраченого заробітку,

встановив:

16 вересня 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом та з урахуванням уточнених позовних вимог просив ухвалити рішення, яким стягнути з державного бюджету України: 7800 грн. - на відшкодування судових витрат, котрі були сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги із захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні, 42853 грн. 40 коп. - на відшкодування інфляційних втрат сум гонорару, які були сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги із захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні, 3525 грн. 65 коп. - три відсотки річних за несвоєчасність виплати гонорару, які мали бути сплачені у зв`язку з наданням юридичної допомоги із захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні, 15887 грн. 50 коп. - втраченого заробітку за період тримання під вартою під час кримінального провадження, 96693 грн. 56 коп. - компенсації втрат доходів (інфляційних втрат) за несвоєчасну сплату заробітної плати, 7446 грн. 52 коп. - три відсотки річних за несвоєчасну сплату зарплати, а також просив стягнути всі судові витрати. 
В обґрунтування своїх позовних вимог позивач посилався на те, що відносно нього 15.12.1999 року було порушено кримінальну справу за обвинуваченням його у злочині про недонесення про злочин, кваліфікація за ст. 187 КК України 1960 року та 15.12.1999 року ОСОБА_1 було затримано. 
Позивач зазначив, що з 15.12.1999 року по 20.12.1999 рік він знаходився у Ізоляторі тимчасового тримання при УМВС м. Одеси з незрозумілих та незаконних підстав.
Пізніше 14.11.2000 року постановою слідчого стосовно ОСОБА_1 , також було порушено кримінальну справу, перекваліфіковано його дії на ст.69, ч,5 ст. 123-1, ч. 3 ст.144 КК України 1960 року.
Вироком апеляційного суду Одеської області від 22.10.2004 року позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, обвинуваченого у злочинах, передбачених ст.69, ч.5 ст. 123-1, ч. 3 ст.144 КК України 1960 року, було визнано невинуватим, виправдано за звільнено з-під варти в залі суду.
Вирок апеляційного суду Одеської області від 22.09.2004 року стосовно ОСОБА_1 залишений без змін ухвалою Верховного суду України від 18 квітня 2006 року.

Рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2019 року позов ОСОБА_1  до ДКС України, Прокуратури Одеської області про відшкодування грошових сум, у зв`язку з наданням юридичної допомоги для захисту від обвинувачення у кримінальному провадженні, втраченого заробітку, трьох відсотків річних та компенсації витрат на юридичну допомогу і втраченого заробітку- залишено без задоволення.

В апеляційній скарзі ОСОБА_1  ставить питання про скасування рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2019 року, та постановлення нового, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.

Перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного судового рішення, заслухавши доповідача, доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про необхідність відмови в задоволенні апеляційної скарги, виходячи з наступних підстав.

Згідно відповіді Установи виконання покарань №21 від 21.02.17 року №5/17-2739 на запит адвоката зазначено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , заарештований 20.12.1999 року Прокуратурою м. Одеси, за підозрою в скоєнні злочину, передбаченого ст. 187 ч. 1 КК України (а.с.17).
24.12.1999 року ОСОБА_1 прибув в Одеський слідчий ізолятор. 02.06.2000 року згідно постанови прокуратури м. Одеси від 03.05.2000 року був переведений в слідчий ізолятор №22 м. Ізмаїла.
08.08.2000 року прибув із Ізмаїльського слідчого ізолятора до СІЗО для утримання. 

З матеріалів справи вбачається, що згідно вироку Одеського апеляційного суду від 22.09.2004 року ОСОБА_1 визнаний невинним та виправданий за ст. 69,123-1 ч.5 ,144 ч. 3, 42 (1960 р.) КК України, звільнений із зали суду, вибув по місцю помешкання (а.с.17). Особлива справа відносно ОСОБА_1 знищена.
Звертаючись до суду з позовом, ОСОБА_2 вказав, що таким чином він незаконно був позбавлений волі з 15.12.1999 року (з дня затримання без протоколу) по 22.09.2004 рік (день постановлення виправдувального вироку), тобто 4 роки, 9 місяців та 9 днів, що загалом становить 1734 дні. 
Позивач також зазначив, що в порушення вимог ст. 11 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» позивачу не було роз`яснено порядок поновлення його порушеного права та відшкодування завданої шкоди.
Крім того, позивач зазначив, що не було виконано вимоги пункту 6 Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду», в частині зобов`язання надіслання позивачеві повідомлення, в якому роз`яснюється куди і протягом якого терміну можна звернутися за відшкодуванням шкоди і поновленням порушених прав.

Посилаючись на зазначені обставини, позивач вказав, що у зв`язку з викладеним право позивача на відшкодування шкоди підлягає захисту, а строк на звернення до суду - поновленню.

Ухвалюючи судове рішення про відмову в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що згідно зі статтями 1, 3, 4 Закону України від 01.12.1994 року № 266/94-ВР «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду» підлягає відшкодуванню шкода, завдана громадянинові внаслідок незаконного засудження, незаконного притягнення як обвинуваченого, незаконного взяття і тримання під вартою, незаконного проведення під час розслідування чи судового розгляду справи обшуку, виїмки, незаконного накладення арешту на майно, незаконного відсторонення від роботи (посади) та інших процесуальних дій, що обмежують права громадян. Громадянину також відшкодовуються суми, сплачені ним у зв`язку з наданням йому юридичної допомоги. У випадках, зазначених у частині першій цієї статті, завдана шкода відшкодовується в повному обсязі незалежно від вини посадових осіб органів дізнання, досудового слідства, прокуратури і суду. 
Так, як вбачається з матеріалів справи, звертаючись до суду з позовом, позивач ОСОБА_1 посилався на довідку Адвокатської фірми «Довір`я» від 31.08.2005 р. №105, згідно якої він сплатив за його захист у кримінальному провадженні загалом 7800,00 грн. (а.с. 18).
Однак, до позовної заяви ОСОБА_1 на підтвердження своєї вимоги про відшкодування сум, витрачених на оплату послуг адвоката не надано детального опису наданих робіт (послуг), договору про надання адвокатом правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що підтверджують оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки та інші документи).
Крім того, суд правомірно зазначив, що розмір витрат на оплату правової допомоги визначається за домовленістю між стороною та особою, яка надає правову допомогу.

Таким чином, суд дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що позивачем за час розгляду справи не надано належних та допустимих доказів в підтвердження позовних вимог про стягнення витрат на оплату правової допомоги.

Як було вказано вище, відповідно до ст. 3 Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду» громадянину відшкодовуються заробіток, який він втратив внаслідок незаконних дій. Статтею 4 вказаного закону передбачено, що відшкодування шкоди проводиться за рахунок коштів державного бюджету. 
Розмір сум, які підлягають відшкодуванню відповідно до п.1 ст.3 Закону визначаються з урахуванням заробітку неодержаного громадянином за час відсторонення від роботи.

Як вбачається із матеріалів справи, довідкою філії СП «Комерційний Центр Майстер» від 25.02.2000 р. підтверджується факт нарахування і отримання позивачем середньомісячної заробітної плати на посаді начальника філії, за останні два місяці 275,00 грн. (а.с. 19).
На думку суду першої інстанції, відповідно до положень ст. 46 КЗпП України, відсторонення працівників від роботи власником або уповноваженим ним органом допускається у разі: появи на роботі в нетверезому стані, у стані наркотичного або токсичного сп`яніння; відмови або ухилення від обов`язкових медичних оглядів, навчання, інструктажу і перевірки знань з охорони праці та протипожежної охорони; в інших випадках, передбачених законодавством.
З підстав викладеного, слід дійти висновку про те, що відсторонення від роботи — це тимчасове позбавлення працівника, який перебуває у трудових правовідносинах із підприємством, можливості реального здійснення ним права на працю. Усунення від роботи провадиться власником на підставі виявленого ним факту, через який власник має право усунути або зобов`язаний усунути працівника від роботи. Право вимагати усунення від роботи мають також відповідні посадові особи державної влади, державного санітарного нагляду, Державтоінспекції, а також слідчі та інші.
Тобто відсторонення від роботи або іншої діяльності здійснює власник підприємства або уповноважений ним орган шляхом видання наказу (видачі усного розпорядження з наступним виданням наказу) та вжиття заходів щодо контролю за його виконанням.

З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов правильного і обгрунтованого висновку про те, що позовна вимога ОСОБА_1 щодо відшкодування на його користь середнього заробітку за незаконного тримання під вартою не підлягає задоволенню, оскільки ним не доведено належними доказами, зокрема, що до філії СП «Комерційний Центр Майстер» надходила постанова слідчого про відсторонення позивача від роботи, чи виконав власник цю постанову та чи видав з цього приводу наказ про відсторонення або звільнення позивача з посади.

Більше того, на думку колегії суддів, вищевказана довідка є неналежним доказом у справі, так як не підписана головним бухгалтером СП «Комерційний Центр Майстер» та в ній зазначено про нарахування і виплату позивачу ОСОБА_1 заробітної плати за весь грудень 1999 року, в той час як ОСОБА_1 був затриманий і взятий під варту 15.12.21999 року, про що було вказано вище.
Також матеріали справи не мають доказів, які б свідчили про те, з якого часу і на якій посаді ОСОБА_1 працював в СП «Комерційний Центр Майстер», а також того, на якій підставі, коли та у зв`язку з чим він був відсторонений або звільнений з посади в СП «Комерційний Центр Майстер».
Таким чином, так як позивач ОСОБА_1 не довів суду своїх позовних вимог про необхідність стягнення на його користь середнього заробітку за час незаконного тримання під вартою, не підлягають задоволенню його позовні вимоги про стягнення на його користь інфляційних витрат у зв`язку з несвоєчасною виплатою заробітної плати.

При цьому суд правильно вказав, що відповідно до п. 7 постанови Пленуму Верховного суду України від 12.06.2009 за № 2 «Про застосування норм цивільного процесуального законодавства при розгляді справ у суді першої інстанції», суди мають звертати особливу увагу, зокрема, на те, що у позовній заяві повинні не лише міститися позовні вимоги, а й бути викладені обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, і зазначені докази, що підтверджують кожну обставину.
Колегія суддів також погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що застосування позивачем до спірних правовідносин положень ст. 625 ЦК є безпідставним, оскільки органи прокуратури та Державна казначейська служба України у фінансових або кредитних відносинах з позивачем не перебували.

Колегія суддів також вважає за необхідне зазначити, що відповідно до спільного Наказу Міністерства юстиції України, Генеральної прокуратури України, Міністерства фінансів України за № 6/5,41 від 04.03.1996 року, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 6 березня 1996 року за № 106/1131 було затверджено Положення про застосування Закону України «Про порядок відшкодування шкоди, завданої громадянинові незаконними діями органів дізнання та досудового слідства, прокуратури і суду». Згідно п.11 вказаного Положення для визначення розміру шкоди, переліченої в пунктах 1, 3, 4 ст. 3 Закону, при винесенні виправдувального вироку або закритті справи судом першої інстанції чи в касаційному або наглядному порядку громадянин може звернутись до суду, який розглядав справу по першій інстанції, протягом шести місяців після направлення йому повідомлення.
Як вбачається з матеріалів справи, позивач ОСОБА_1 був виправданий вироком апеляційного суду Одеської області 22 вересня 2014 року і він був негайно звільнений із-під варти із зали суду (а.с.10-12).
Більше того, ОСОБА_1 вже звертався до суду з позовом про відшкодування йому завданої моральної шкоди.
Так, рішенням Суворовського районного суду м. Одеси від 07.12.2017 року, зміненого постановою апеляційного суду Одеської області від 26.04.2018 року, залишеною без змін постановою Верховного Суду, на користь ОСОБА_1 з ДКС України за рахунок коштів державного бюджету України було стягнуто моральну шкоду в розмірі 400 000 грн.
Зазначені обставини додатково свідчать про те, що вищевказаний шестимісячний строк після виправдувального вироку, ОСОБА_1 пропустив без поважних причин.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Кожна сторона повинна довести ті обставини на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. Суд сприяє всебічному та повному з`ясуванню обставин по справі, роз`яснює їх права та обов`язки, попереджує про наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій і сприяє здійсненню їх прав у випадках передбачених цим Кодексом. 
За змістом ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків. 

Згідно ч.ч. 1,5,6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Колегія суддів зазначає, що заявник апеляційної скарги не надав суду достатніх, належних і допустимих доказів існування обставин, на які він посилається як на підставу своїх позовних вимог, оскаржуваного судового рішення та доводів апеляційної скарги.
У відповідності до ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

При цьому, докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.

За змістом ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотримання норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданням цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог або заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Колегія суддів також зазначає, що Європейський суд з прав людини (далі – ЄСПЛ) вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі – Конвенція) зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики ЄСПЛ про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41.

Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням матеріального і процесуального права.

З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду, доводи апеляційної скарги його не спростовують, рішення ухвалено у відповідності до вимог матеріального і процесуального права, у зв`язку з чим апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, оскаржуване рішення суду - залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 367, 368, п.1 ч.1 ст. 374, ст.ст. 375, 381 – 384, 389, 390 ЦПК України, апеляційний суд
                                    постановив:  
      
Апеляційну скаргу   ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Суворовського районного суду м. Одеси від 23 грудня 2019 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції України протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення. 

Повне судове рішення складено 29.11.2021 року.

Судді Одеського апеляційного суду:                 С.М. Сегеда

                Л.А. Гірняк

Т.В. Цюра