Справа № 309/3540/19

П О С Т А Н О В А
Іменем України

       28 жовтня 2021 року м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд у складі:
головуючого судді: Джуги С.Д.,
суддів: Кожух О.А., Бисаги Т.Ю.
за участі секретаря - Микуляк Є.В.
розглянувши у відкритому судовому  засіданні цивільну справу за  апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 05 березня 2020 року у складі судді Сідей Я.Я., у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 , третя особа: Олександрівська сільська рада Хустського району Закарпатської області, правонаступником якої є Хустська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням, -
в с т а н о в и в:
        У листопаді 2019 року позивач ОСОБА_2 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_3 , ОСОБА_3 , третьої особи: Олександрівська сільської ради про визнання відповідачів такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
Посилається на те, що вона є власником житлового будинку АДРЕСА_1 . В даному будинку зареєстровані її колишній чоловік ОСОБА_3 , 1955 р.н., син ОСОБА_3 , 1978 р.н., донька ОСОБА_4 , 1992 р.н. З чоловіком вони розлучилися 26.07.2005 р., він не проживає в будинку позивачки більше 25 років, виїхав на постійне місце проживання у Росію. Син ОСОБА_3 також виїхав проживати у Росію, там мешкає з сім`єю, за місцем реєстрації відсутній більше 10 років. Вирішити питання зняття з реєстрації у позасудовому порядку не представляється можливим, оскільки відповідачі не мають змоги приїхати в Україну. Витрат по утриманню майна не ведуть, не беруть участі в сплаті комунальних послуг. Позивач самостійно не в змозі утримувати будинок, а тому має намір отримати субсидію, однак позбавлена такої можливості у зв`язку з тим, що в її будинку зареєстровані відповідачі.
       Рішенням Хустського районного суду Закарпатської області від 05 березня 2020 року позов задоволено. Визнано ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 такими, що втратили право користування житловим приміщенням за адресою: АДРЕСА_1 .
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 просить рішення суду скасувати та ухвалити у даній справі нове рішення про відмову в задоволенні позову, посилаючись на невідповідність висновків обставинам справи, порушення судом норм матеріального і процесуального права. Зокрема, вказує на те, що з 02 березня 1978 року він перебував у зареєстрованому шлюбі з позивачкою, в період якого ними був побудований житловий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , та в якому він разом з позивачкою та двома дітьми проживав і був зареєстрований, а тому він є співвласником даного будинку. Суд безпідставно позбавив його права користування даним будинком. 
Іншими учасниками справи рішення суду не оскаржено.
Апелянт, його представник, третя особа в судове засідання не з`явилися. Про дату, час, місце розгляду справи належним чином повідомлені. Справа на підставі ч.2 ст.372 ЦПК України розглянута у їх відсутності.
Представник позивачки ОСОБА_5 в судовому засіданні просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інтенції залишити без змін, посилаючись на його законність та обґрунтованість.
Заслухавши доповідь судді, пояснення представника ОСОБА_5 , перевіривши матеріали справи і обговоривши підстави апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що вона підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. 
Рішення суду першої інтенції оскаржено лише відповідачем ОСОБА_1 , а тому лише в цій частині переглядається судом апеляційної інстанції.
Задовольняючи заявлений позов суд першої інстанції виходив з того, що відповідач (апелянт) виїхав проживати за іншою адресою, витрат по утриманню будинку не несе, а тому його слід визнати таким, що втратив право користування жилим приміщенням. 
З такими висновками суду не погоджується колегія суддів, оскільки вони не ґрунтуються на нормах матеріального та процесуального права.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Згідно із п. 3, 4 ч.1 ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує питання, зокрема, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
В рішенні суду, а саме у мотивувальній частині зазначаються: норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування (ч.4 п.5 ст.265 ЦПК України).
       З матеріалів справи вбачається, що позивачу ОСОБА_2 згідно свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 13.12.2014року на праві власності належить житловий будинок АДРЕСА_1 /а.с. 7,8/.
В даному будинку зареєстровані ОСОБА_1 , 1955 р.н., ОСОБА_3 , 1978 р.н. /а.с.10/.
26.07.2005 року шлюб між позивачкою ОСОБА_2 та ОСОБА_3 розірвано /а.с.12/.
       З акту обстеження матеріально-побутових умов від 05.11.2019 р. вбачається ОСОБА_3 за адресою АДРЕСА_1 не проживає більше 25 років, а син позивачки ОСОБА_3 проживає за межами країни на протязі 10 років /а.с.9/.
Згідно з ч.1 ст. 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Згідно з ч.1,ч.2 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до ст. 12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Обґрунтовуючи свої вимоги про визнання апелянта  ОСОБА_3 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою АДРЕСА_1 позивач посилається на те, що він не проживає більше 25 років за даної адресою, на підтвердження чого позивачем до позовної заяви долучено акт обстеження матеріально - побутових умов від 05.112019 року, який складений депутатом Олександрівської сільської ради та підписаний сільським головою.
Однак, колегія суддів не може погодитись, що даний документ є належним, допустимим, та достатнім доказом, який достовірно підтверджує факт того, що апелянт у вказаному будинку не проживає більше 25 років, оскільки такий акт складено одноособово депутатом сільської ради, у відсутності сусідів та інших представників сільської ради, та без зазначення будь – яких даних, на підставі яких встановлено факт не проживання апелянта в даному будинку більше 25 років.
Інших доказів на підтвердження факту не проживання апелянта у даному будинку позивачем суду не додано і матеріали справи не містять.
Суд першої інтенції розглядаючи даний спір не звернув уваги на дані обставини, у рішенні зазначив, що відповідач виїхав проживати за іншою адресою, проте не встановив і в рішенні не вказав, з якого часу відповідач (апелянт) не проживає у вищевказаному житловому приміщенні, за якою іншою адресою відповідач виїхав проживати, що має істотне значення у даній справі.
В оскаржуваному рішенні суд також, в порушення п. 3, 4 ч.1 ст.264, ч.4 п.5 ст.265 ЦПК України, не вказав конкретних норм житлового та цивільного законодавства, на підставі яких відповідач є таким, що втратив право користування житловим приміщенням. 
Наведені судом у рішенні норми матеріального права (ст.150 ЖК України, ст. 319, 391 ЦК України) стосуються здійснення та захисту права власності, і не регулюють спірні правовідносини у даній справі. Позивачка в позовній заяві не ставила питання щодо усунення їй перешкод у здійсненні права власності та про захист права власності, а завила вимоги про визнання особи такою, що втратила право користування жилим приміщенням. 
Окрім того з матеріалів справи вбачається, що відповідач (апелянт) ОСОБА_3 з 02.03.1978 року перебував з позивачкою у зареєстрованому шлюбі, який розірвано 26.07.2005 року. 
З інформації, яка надана Олександрівською сільською радою Закарпатської області вбачається, що відповідач (апелянт) ОСОБА_3 з 1986 року по 2010 рік був зареєстрований, проживав разом з позивачкою та двома дітьми в будинку АДРЕСА_1 , і був зареєстрований як голова дворогосподарства, а з 2011 року по 2018 рік ОСОБА_3 зареєстрований як співвласник даного дворогосподарства.
У листопаді 2020 року апелянт ОСОБА_3 звернувся до Хустського районного суду Закарпатської області з позовом до ОСОБА_2 про виділ частки майна подружжя з посиланням на те, що будинок по АДРЕСА_1 , побудований за час шлюбу і є спільною сумісною власністю. Тобто, між сторонами існує спір щодо правового статусу вказаного будинку, що впливає на вирішення питання про право користування даним житловим приміщенням.
Суд першої інстанції, розглядаючи даний спір, не врахував вищенаведених фактичних обставин справи та вимог закону, повно та всебічно не дослідив наявні у справі докази, не дав їм належної правової оцінки, та необґрунтовано дійшов висновків про наявність підстав для визнання апелянта таким, що втратив права користування житловим приміщенням.
Відповідно до ч.1 ст. 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права. 
За вказаних обставин рішення суду першої інстанції в оскаржуваній частині підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у позові з вищенаведених підстав.
Керуючись  ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд, –
постановив:
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити.
Рішення Хустського районного суду Закарпатської області від 05 березня 2020 року в частині визнання ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 таким, що втратив право користування житловим приміщенням за адресою : АДРЕСА_1 скасувати.
У позові ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа: Олександрівська сільська рада Хустського району Закарпатської області, правонаступником якої є Хустська міська рада, про визнання особи такою, що втратила право користування житловим приміщенням відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття і протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення  може бути оскаржена до Верховного Суду. 

Повний текст судового рішення складено 08 листопада 2021 року.

       Головуючий: 

Судді: