СХІДНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2021 року                                    м. Харків                        Справа № 905/660/21  

          Східний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Ільїн О.В., суддя Россолов В.В., суддя Хачатрян В.С.

за участю секретаря судового засідання  Міракова Г.А.

за участю представників:
позивач – не з`явився 
відповідач  - не з`явився

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" (вх. №2850Д/1) на рішення Господарського суду Донецької області від 05 серпня 2021 року (суддя Бокова Ю.В., повний текст складено 16.08.2021 р.) у справі №905/660/21

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "ОГНЕУПОР-ІНДУСТРІЯ", м.  Запоріжжя
до Приватного акціонерного товариства "МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ "АЗОВСТАЛЬ",  м. Маріуполь, Донецька обл.
про стягнення 627 120,86 грн, - 

ВСТАНОВИВ:

ТОВ "ОГНЕУПОР-ІНДУСТРІЯ" звернулось до Господарського суду Донецької області з позовом до Приватного акціонерного товариства "МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ "АЗОВСТАЛЬ" про стягнення 627 120,86 грн., з яких основна заборгованість в розмірі 508939,40 грн., 3% річних в розмірі 30          457,90 грн., інфляційні втрати в розмірі 87          723,96 грн.
В обґрунтування позовних вимог позивач посилається на неналежне виконання відповідачем грошових зобов`язань за договором підряду №2018/5ск від 10.10.2017, внаслідок чого виникла заборгованість в розмірі 508 939,40 грн. за актами №5/11 від 22.11.2019, №2/11 від 27.11.2019, №1/12 від 24.12.2019, №2/12 від 24.12.2019, а також неналежне виконання грошових зобов`язань за актами №2/05/1295, №5/05/1296, №1/05/1297 від 21.05.2019 та №1/10/2550 від 31.10.2019, що стало підставою для нарахування позивачем 3% річних та інфляційних втрат.
Рішенням Господарського суду Донецької області від 05 серпня 2021 року (суддя Бокова Ю.В., повний текст складено 16.08.2021 р.) у справі №905/660/21 позовні вимоги товариства з обмеженою відповідальністю "ОГНЕУПОР-ІНДУСТРІЯ" до приватного акціонерного товариства "МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ "АЗОВСТАЛЬ" про стягнення 627 120,86 грн., з яких основна заборгованість в розмірі 508939,40 грн., 3% річних в розмірі 30     457,90 грн., інфляційні втрати в розмірі 87          723,96 грн., задоволено частково. Стягнуто з приватного акціонерного товариства "МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ "АЗОВСТАЛЬ" на користь товариства з обмеженою відповідальністю "ОГНЕУПОР-ІНДУСТРІЯ" заборгованість в сумі 508       939,40 грн., 3% річних в сумі 30      457,90 грн., інфляційні втрати в сумі 82     704,07 грн., судовий збір в сумі 9331,52 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
ПАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" з рішенням суду першої інстанції не погодилось, звернулось до Східного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій посилаючись на неправильне застосування норм матеріального і процесуального права, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, просить рішення скасувати в частині стягнення заборгованості в розмірі 508939,40 грн., 3% річних в розмірі 30     457,90 грн., інфляційні втрати в розмірі 82704,07 грн, винести нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити у повному обсязі.
Ухвалою суду від 15.09.2021 поновлено ПАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" пропущений процесуальний строк на апеляційне оскарження рішення Господарського суду Донецької області від 05 серпня 2021 року у справі №905/660/21. Відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою ПАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" на рішення Господарського суду Донецької області від 05 серпня 2021 року у справі №905/660/21. Призначено справу до розгляду на 01 листопада 2021 р. о 12:30 годині у приміщенні Східного апеляційного господарського суду за адресою: 61058, м. Харків, проспект Незалежності, 13, 1-й поверх, в залі засідань №132. 
За клопотанням ПАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" вирішено проводити судове засідання у режимі відеоконференції.
У судове засідання з`явився представник відповідача. Представник позивача у засідання суду не з`явився.
Ухвалою суду від 01.11.2021 року оголошено перерву у судовому засіданні до 24.11.2021 року до 11:30 год.
Через канцелярію суду 10.11.2021 року ПАТ "Металургійний комбінат "Азовсталь" надало заяву про розгляд справи без участі його представника.
Учасники  справи своїм правом на участь у засіданні суду не скористались, у судове засідання, не з`явились, про час, дату та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені належним чином. 
Відзиву на апеляційну скаргу не надійшло.
Колегія суддів зазначає, що при здійсненні правосуддя суд має виходити з необхідності дотримання основних засад господарського судочинства, зазначених в статтях 2, 4 Господарського процесуального кодексу України стосовно забезпечення права сторін на розгляд справ у господарському суді після їх звернення до нього у встановленому порядку, гарантованому чинним законодавством та всебічно забезпечити дотримання справедливого, неупередженого та своєчасного вирішення судом спорів з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави.
Колегія суддів, з огляду на передбачений ст. 273 Господарського процесуального кодексу України строк розгляду апеляційної скарги, враховуючи те, що явка представників не була визнана обов`язковою і їх неявка не перешкоджає розгляду апеляційної скарги, враховуючи принцип ефективності судового процесу, який діє у господарському судочинстві і направлений на недопущення затягування процесу, а також положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що справа має бути розглянута судом у розумний строк, колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи за відсутністю учасників справи, за наявними матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, а також викладені в апеляційній скарзі доводи, перевіривши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, а також повноту встановлених обставин справи та відповідність їх наданим доказам, розглянувши справу в порядку ст. 269 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східного апеляційного господарського суду встановила наступне.
Як вбачається з матеріалів справи, 10.10.2017 між Приватним акціонерним товариством "МЕТАЛУРГІЙНИЙ КОМБІНАТ "АЗОВСТАЛЬ" (замовник) та Товариством з обмеженою відповідальністю “ОГНЕУПОР-ІНДУСТРІЯ” (підрядник) укладено договір підряду № 2018/5ск (далі-договір), відповідно до п. 1.1. якого підрядник зобов`язується власними та/або залученими силами за завданням замовника, відповідно до умов даного договору виконати роботи, передбачені графіком проведення ремонтів на ПАТ “МК “АЗОВСТАЛЬ”, договірними цінами та/або заявками замовника. 
Відповідно до п. 1.2. договору замовник зобов`язується прийняти та оплатити (якщо інше не передбачено положеннями даного договору) виконані підрядником роботи.
Вартість, вид та обсяг усіх робіт, які виконуються за договором, визначаються договірними цінами, які містять посилання на даний договір та є його невід`ємною частиною (п. 2.1. договору). 
Згідно п. 2.5. договору (в редакції додаткової угоди № 1 від 10.05.2018 до договору підряду № 2018/ск від 10.10.2017) його сума є орієнтовною і складає:
- 15      200      000 грн. 00 коп. (п`ятнадцять мільйонів двісті тисяч грн. 00 коп.) без урахування ПДВ 20%,
- 3      040      000 грн. 00 коп. (три мільйона сорок тисяч грн. 00 коп.) сума ПДВ 20%,
- 18      240 000 грн. 00 коп. (вісімнадцять мільйонів двісті сорок тисяч 80 коп.) всього з урахуванням ПДВ 20%.
Відповідно до п. 4.1.1. розрахунок за виконані роботи у розмірі вартості виконаних робіт здійснюється замовником після підписання двостороннього акту приймання-передачі виконаних робіт шляхом оплати грошовими коштами на поточний рахунок підрядника, вказаний у даному договорі, протягом 45 (сорока п`яти) банківських днів з дати акцепту рахунку підрядника, виставленого на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт. Рахунок надається підрядником не пізніше 2-го числа місяця, наступного за місяцем виконання робіт. 
Згідно п. 9.1. договору здача-приймання виконаних робіт здійснюється сторонами щомісячно або за фактом виконання робіт згідно оформлених актів приймання виконаних робіт (акт форми КБ-2в). Приймання робіт згідно акту за формою КБ-2в не є попереднім прийманням окремих етапів робіт та не має наслідком перехід ризиків знищення та пошкодження робіт на замовника. 
За результатами виконаних робіт підрядник зобов`язаний щомісяця не пізніше 23 числа кожного звітного місяця передати замовнику оформлені акти, в тому числі акти форми КБ-2в, з відомостями обліку робочого часу за формою додатку № 8 до даного договору, КОКК (на вимогу цеху-замовника), а замовник зобов`язаний протягом п`яти днів, з моменту отримання актів з відомостями обліку робочого часу, КОКК, розглянути його та у випадку відсутності зауважень – підписати, після чого передати його (акт) підряднику. До кожного акту складається окрема відомість обліку робочого часу (п. 9.3. договору).   
Відповідно до п. 9.7. договору обов`язок з організації здачі-приймання робіт покладається на підрядника.
Згідно п. 18.1. договору (в редакції додаткової угоди № 2 від 22.12.2018 до договору підряду № 2018/ск від 10.10.2017) він набуває чинності з моменту його підписання сторонами та діє до 31.12.2019 року, а в частині гарантійних зобов`язань та санкцій за їх порушення – до спливу гарантійного строку.    
Вищезазначений договір та додаткові угоди до нього підписані представниками сторін без зауважень, підписи скріплені печатками підприємств. 
На виконання умов договору підряду №2018/5ск від 10.10.2017 позивачем виконано, а відповідачем прийнято підрядні роботи, що підтверджується наступними актами приймання виконаних підрядних робіт: №5/11 від 22.11.2019 на суму 92      173,20 грн. з ПДВ, № 2/11 від 27.11.2019 на суму 60      975,60 грн. з ПДВ, № 1/12 від 24.12.2019 на суму 419   739,60 грн. з ПДВ та № 2/12 від 24.12.2019 на суму 165      282,00 грн. з ПДВ.
Вищезазначені акти приймання виконаних підрядних робіт підписані представниками сторін без зауважень.
Також, на виконання умов договору підряду №2018/5ск від 10.10.2017 позивачем було виставлено відповідачу рахунки на оплату: № СФ-0000013/19 від 22.11.2019 на суму 92      173,20 грн. з ПДВ, № СФ-0000015/19 від 27.11.2019 на суму 60      975,60 грн. з ПДВ, № СФ-0000017/19 від 24.12.2019 на суму 419      739,60 грн. з ПДВ та № СФ-0000018/19 від 24.12.2019 на суму 165      282,00 грн. з ПДВ. 
Як зазначає позивач, відповідачем зобов`язання щодо оплати вартості виконаних підрядних робіт за вищезазначеними актами приймання виконаних підрядних робіт були виконані не в повному обсязі, а лише в розмірі 229   231,00 грн. за рахунком №СФ-0000017/19 від 24.12.2019 на суму 419   739,60 грн. з ПДВ, у зв`язку з чим, утворилась заборгованість в сумі 508   939,40 грн. та виникли підстави для нарахування 3 % річних та інфляційних втрат.         
Крім того, Господарським судом Донецької області розглядались справи №905/1402/20 та № 905/420/20, предметом яких було стягнення з відповідача заборгованості та штрафних санкцій за договором підряду №2018/5ск від 10.10.2017 за іншими актами виконаних робіт, які були предметом розгляду вказаних справ та за якими позивач просить стягнути з відповідача донараховані до фактичного виконання відповідачем вказаних рішень 3 % річних та інфляційні втрати.        
Наведені обставини стали підставою для звернення позивача з даним позовом до суду для захисту своїх прав та охоронюваних законом інтересів. 
Надаючи правову кваліфікацію викладеним обставинам справи, висновкам суду першої інстанції, доводам, наведеним у апеляційній скарзі, колегія суддів встановила наступне.
Стаття 11 Цивільного кодексу України вказує, що цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки, й серед підстав виникнення цивільних прав та обов`язків, зокрема, передбачає договори та інші правочини.
В силу приписів ст. 174 Господарського кодексу України, господарські зобов`язання можуть виникати, зокрема, із господарського договору та інших угод, передбачених законом, а також з угод, не передбачених законом, але таких, які йому не суперечать.
Згідно ст. 509 Цивільного Кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до частин 1, 2 статті 193 ГК України, яка кореспондується зі статтею 526 Цивільного кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу. Порушення зобов`язань є підставою для застосування господарських санкцій, передбачених цим Кодексом, іншими законами або договором.
Укладений між сторонами правочин за своєю правовою природою є договором підряду.
Відповідно до частини 1 статті 837 Цивільного кодексу України за договором підряду одна сторона (підрядник) зобов`язується на свій ризик виконати певну роботу за завданням другої сторони (замовника), а замовник зобов`язується прийняти та оплатити виконану роботу.
Частиною першою та третьою статті 843 Цивільного кодексу України передбачено, що у договорі підряду визначається ціна роботи або способи її визначення. Ціна роботи у договорі підряду включає відшкодування витрат підрядника та плату за виконану ним роботу.
Відповідно до ст. 846 Цивільного кодексу України строки виконання роботи або її окремих етапів встановлюються у договорі підряду. Якщо у договорі підряду не встановлені строки виконання роботи, підрядник зобов`язаний виконати роботу, а замовник має право вимагати її виконання у розумні строки, відповідно до суті зобов`язання, характеру та обсягів роботи та звичаїв ділового обороту.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно  ч. 1 ст. 202 Господарського кодексу України та ст.599 Цивільного кодексу України зобов`язання припиняються виконанням, проведеним належним чином.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 Цивільного кодексу України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
За змістом п. 4.1.1. договору розрахунок за виконані роботи у розмірі вартості виконаних робіт здійснюється замовником після підписання двостороннього акту приймання-передачі виконаних робіт шляхом оплати грошовими коштами на поточний рахунок підрядника, вказаний у даному договорі, протягом 45 (сорока п`яти) банківських днів з дати акцепту рахунку підрядника, виставленого на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт. 
Відповідач стверджує, що він не отримував від позивача рахунка на оплату.
Суд в оскаржуваному рішенні зазначає, що виставлення рахунків не є відкладальною умовою у розумінні ст. 212 Цивільного кодексу України.
За своєю природою рахунок-фактура є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перераховувати кошти.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду України від 29.09.2009р. у справі №3-3902к09, від 29.09.2009р. у справі №37/405,  а також у постанові Верховного Суду від №910/9472 від 23.01.18р., в яких суд зазначив, що рахунок є документом, який містить тільки платіжні реквізити, на які потрібно перерахувати певні кошти та ненадання рахунку не є відкладальною умовою у розумінні ст.1212 Цивільного кодексу України та не є простроченням кредитора в розумінні ст.613 Цивільного кодексу України; а отже, наявність або відсутність рахунку не звільняє відповідача від обов`язку сплатити за надані послуги. 
Як вбачається з матеріалів справи, 17.02.2021 відповідачем було здійснено часткову оплату за договором № 2018/5ск від 10.10.2017 на суму 229    231,00 грн. з ПДВ за рахунком №СФ-0000017/19 від 24.12.2019, що підтверджується наявним в матеріалах справи платіжним дорученням № 4500015817 від 17.02.2021. 
Сплату заборгованості в сумі 508   939,40  грн за рахунками № СФ-0000013/19 від 22.11.2019 на суму 92    173,20 грн. з ПДВ, № СФ-0000015/19 від 27.11.2019 на суму 60   975,60 грн. з ПДВ, №СФ-0000017/19 від 24.12.2019 на суму 190    508,60 грн. з ПДВ (з урахуванням здійсненої відповідачем 17.02.2021 оплати за вказаним рахунком на суму 229      231,00 грн.) та №СФ-0000018/19 від 24.12.2019 на суму 165   282,00 грн. з ПДВ боржником не здійснено, доказів перерахування коштів на користь позивача не надано, документів, які б підтверджували безпідставність нарахування заборгованості, контррозрахунку заборгованості, а також матеріалів, які б спростовували твердження позивача, також не надано.
Оскільки, відповідач свої зобов`язання за договором №2018/5ск від 10.10.2017 щодо оплати виконаних робіт в обумовлені договором строки не виконав, тому зобов`язання вважається простроченим у розумінні ст. ст. 610, 612 Цивільного кодексу України.
Отже, вимоги про стягнення основного боргу в сумі 508   939,40 грн підлягають задоволенню.
За змістом ст. 625 Цивільного кодексу України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання та на вимогу кредитора має сплатити суму боргу. 
Позивачем на підставі ст. 625 Цивільного кодексу України за актами приймання виконаних підрядних робіт №5/11 від 22.11.2019 на суму 92   173,20 грн. з ПДВ, № 2/11 від 27.11.2019 на суму 60      975,60 грн. з ПДВ, № 1/12 від 24.12.2019 на суму 419      739,60 грн. з ПДВ та № 2/12 від 24.12.2019 на суму 165   282,00 грн. з ПДВ  нараховано 3 % річних в сумі 30   457,90 грн. за загальний період з 05.01.2020 по 08.07.2021 та інфляційні втрати в сумі 87   723,96 грн. за загальний період з березня 2020 по травень 2021.
Окрім того, позивачем здійснено донарахування 3% річних за період з 26.02.2020 по 25.08.2020 в сумі 668,75 грн. та інфляційних втрат за період з березня 2020 по серпень 2020 в сумі 582,76 грн. на суму основної заборгованості, яка стягнута рішенням Господарського суду Донецької області від 24.06.2020 по справі № 905/420/20, яким стягнуто 3% річних за період з 25.07.2019 по 25.02.2020, а також здійснено донарахування 3% річних за період з 18.07.2020 по 21.02.2021 в сумі 8575,66 грн. та інфляційних втрат за період з серпня 2020 по лютий 2021 в сумі 28      358,75 грн. на суму основної заборгованості, яка стягнута постановою Східного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 по справі 905/1402/20, якою стягнуто 3% річних та інфляційні втрати за період з 09.01.2020 по 17.07.2020.
Відповідно до ч. 4 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, встановлені рішенням суду в господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, стосовно якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом. 
Як вбачається з матеріалів справи, грошові кошти на примусове виконання рішення Господарського суду Донецької області від 05.11.2020 по справі №905/1402/20 (з урахуванням постанови Східного апеляційного господарського суду від 11.02.2021) були сплачені відповідачем 22.02.2021, а грошові кошти на примусове виконання рішення Господарського суду Донецької області від 24.06.2020 по справі № 905/420/20 сплачені відповідачем 26.08.2020, що підтверджується платіжними дорученнями № 4500091702 від 26.08.2020 на суму 448      284,00 грн. та № 4500017098 від 22.02.2021 на суму 477      420,00 грн.(а.с. 86-87 ).
Статтею 625 Цивільного кодексу України передбачено, що боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Передбачене законом право кредитора вимагати сплати боргу з урахуванням процентів річних є способами захисту його майнового права та інтересу, суть яких полягає у відшкодуванні матеріальних втрат кредитора від знецінення грошових коштів внаслідок інфляційних процесів та отримання компенсації (плати) від боржника за користування утримуваними ним грошовими коштами, належними до сплати кредиторові.
Вказана стаття визначає відповідальність за порушення грошового зобов`язання та її приписи підлягають застосуванню у випадку прострочення боржником виконання грошового зобов`язання. Тобто, у разі неналежного виконання боржником грошового зобов`язання виникають нові додаткові зобов`язання, які тягнуть за собою втрату матеріального характеру. Відповідно такі додаткові зобов`язання є заходами відповідальності за порушення основного зобов`язання, у тому числі, коли має місце прострочення виконання основного зобов`язання.
3% річних за своїми ознаками є платою за користування чужими коштами в цей період прострочки виконання відповідачем його договірного зобов`язання, і за своєю правовою природою є самостійним способом захисту цивільних прав і забезпечення виконання цивільних зобов`язань.
Індекс інфляції - це показник, що характеризує динаміку загального рівня цін на товари та послуги, які купуються населенням для невиробничого споживання, і його найменший період визначення складає місяць. Розмір боргу з урахуванням індексу інфляції визначається виходячи з суми боргу, що існувала на останній день місяця, в якому платіж мав бути здійснений, помноженої на індекс інфляції, визначений названою Державною службою, за період прострочення починаючи з місяця, наступного за місяцем, у якому мав бути здійснений платіж, і за будь-який місяць (місяці), у якому (яких) мала місце інфляція. При цьому в розрахунок мають включатися й періоди часу, в які індекс інфляції становив менше одиниці (тобто мала місце дефляція).
Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного суду України від 24.01.2018 по справі № 910/24266/16, відповідно до якої вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції є правом кредитора, яке він може реалізувати, а може від нього відмовитися. Якщо кредитор приймає рішення вимагати сплати суми боргу з врахуванням індексу інфляції, він має враховувати індекс інфляції за кожний місяць (рік) прострочення незалежно від того, чи був в якійсь період індекс інфляції менше одиниці (тобто мала місце не інфляція, а дефляція), а отже, сума боргу в цьому періоді зменшується.
Сплата трьох процентів річних від простроченої суми (якщо інший їх розмір не встановлений договором або законом), так само як й інфляційні нарахування, не мають характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права і інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним коштами, належними до сплати кредиторові. До вимог про стягнення сум процентів, передбачених статтею 625 ЦК України, застосовується загальна позовна давність (стаття 257 названого Кодексу). 
Тобто, всі вищевказані приписи застосовуються у разі наявності прострочення грошового зобов`язання боржника перед кредитором за невиконання (неналежне виконання) умов відповідного договору.
У відповідності до статті 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або iнше майно, якi боржник повинен передати кредиторовi у разi порушення боржником зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у вiдсотках вiд суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Частиною 1   статті 230 ГК України   визначено, що штрафними санкціями у цьому Кодексі визнаються господарські санкції у вигляді грошової суми (неустойка, штраф, пеня), яку учасник господарських відносин зобов`язаний сплатити у разі порушення ним правил здійснення господарської діяльності, невиконання або неналежного виконання господарського зобов`язання.
Згідно з ч. 4   ст. 231 ГК України, у разі, якщо розмір штрафних санкцій законом не визначено, санкції застосовуються в розмірі, передбаченому договором. 
При цьому, розмір санкцій може бути встановлено договором у відсотковому відношенні до суми невиконаної частини зобов`язання або у певній, визначеній грошовій сумі, або у відсотковому відношенні до суми зобов`язання незалежно від ступеня його виконання, або у кратному розмірі до вартості товарів (робіт, послуг).
Згідно з ч. 6   ст. 232 ГК України, нарахування штрафних санкцій за прострочення виконання зобов`язання, якщо інше не встановлено законом або договором, припиняється через шість місяців від дня, коли зобов`язання мало бути виконано.
Перевіривши розрахунки 3% річних за визначені позивачем періоди, господарський суд визначив, що вони є неправильними. Так,  за змістом п. 4.1.1. договору розрахунок за виконані роботи у розмірі вартості виконаних робіт здійснюється замовником після підписання двостороннього акту приймання-передачі виконаних робіт шляхом оплати грошовими коштами на поточний рахунок підрядника, вказаний у даному договорі, протягом 45 (сорока п`яти) банківських днів з дати акцепту рахунку підрядника, виставленого на підставі підписаного сторонами акта приймання-передачі виконаних робіт. 
Таким чином, оплата за актами приймання виконаних підрядних робіт повинна була бути здійснена наступним чином:
- за актом №5/11 від 22.11.2019 на суму 92      173,20 грн. з ПДВ  - до 29.01.2020 включно;
- за актом № 2/11 від 27.11.2019 на суму 60      975,60 грн. з ПДВ – до 03.02.2020 включно;
- за актом № 1/12 від 24.12.2019 на суму 419      739,60 грн. з ПДВ – до 02.03.2020 включно;
- за актом № 2/12 від 24.12.2019 на суму 165      282,00 грн. з ПДВ – до 02.03.2020 включно.
Разом із тим, згідно наданого позивачем розрахунку період нарахування 3% річних за вищезазначеними актами визначено з 05.01.2020 по 08.07.2021 без урахування п. 4.1.1. договору.
Згідно здійсненого судом розрахунку сума 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вищезазначеними актами, становить 27   574,53 грн, а саме:
- за актом №5/11 від 22.11.2019 на суму 92    173,20 грн. з ПДВ за період з 30.01.2020 по 08.07.2021 в сумі 3977,94 грн.;
- за актом № 2/11 від 27.11.2019 на суму 60   975,60 грн. з ПДВ за період з 04.02.2020 по 08.07.2021 в сумі 2   606,55 грн.;
- за актом № 1/12 від 24.12.2019 на суму 419      739,60 грн. з ПДВ за період з 03.03.2020 по 16.02.2021 в сумі 12      080,54 грн. на суму заборгованості 419      739,60 грн. та за період з 17.02.2021 по 08.07.2021 в сумі 2223,47 грн. на суму заборгованості 190      508,60 грн.;
- за актом № 2/12 від 24.12.2019 на суму 165      282,00 грн. з ПДВ за період з 03.03.2020 по 08.07.2021 в сумі 6686,03 грн.
Враховуючи, що згідно приписів ст. 237 Господарського процесуального кодексу при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, задоволенню  підлягають позовні вимоги про стягнення 3% річних за вищезазначеними актами у межах заявленої суми в розмірі 21    213,49 грн.
Перевіривши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" розрахунки 3% річних за період з 26.02.2020 по 25.08.2020 на суму основної заборгованості 448    284,00 грн, яка стягнута рішенням Господарського суду Донецької області від 24.06.2020 по справі №905/420/20, господарський суд встановив, що останній є неправильним.
Так, згідно здійсненого судом розрахунку сума 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вищезазначеними актами, становить 6687,52 грн за загальний період з 26.02.2020 по 25.08.2020. Разом із тим, враховуючи, що згідно приписів ст. 237 Господарського процесуального кодексу при ухваленні рішення суд не може виходити за межі позовних вимог, було задоволено вимогу про стягнення 3% річних у межах заявленої суми 668,75 грн.
Перевіривши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" розрахунки 3% річних за період з 18.07.2020 по 21.02.2021 на суму основної заборгованості 477   420,00 грн., яка стягнута постановою Східного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 по справі 905/1402/20, судом встановлено, що останній є арифметично правильним, у зв`язку з чим, позовні вимоги в цій частині задовольнив у повному обсязі і загальна сума 3% річних, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, склала 30 457,90 грн. 
Щодо розрахунку інфляційних втрат за актами приймання виконаних підрядних робіт №5/11 від 22.11.2019 на суму 92    173,20 грн. з ПДВ, № 2/11 від 27.11.2019 на суму 60   975,60 грн. з ПДВ, № 1/12 від 24.12.2019 на суму 419      739,60 грн. з ПДВ та № 2/12 від 24.12.2019 на суму 165   282,00 грн. з ПДВ  за визначений позивачем період, то колегія суддів  погоджується із місцевим судом, що останні є арифметично неправильними, оскільки здійснені без урахування п. 4.1.1. договору.
Згідно здійсненого судом розрахунку сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача за вищезазначеними актами, становить 68   022,74 грн., а саме: 
- за актом №5/11 від 22.11.2019 на суму 92      173,20 грн. з ПДВ за період з березня 2020 по травень 2021 в сумі 10 649,75 грн.;
- за актом № 2/11 від 27.11.2019 на суму 60      975,60 грн. з ПДВ за період з березня 2020 по травень 2021 в сумі в сумі 7045,16 грн.;
- за актом № 1/12 від 24.12.2019 на суму 419      739,60 грн. з ПДВ за період з квітня 2020 по січень 2021 в сумі 23      586,75 грн. на суму заборгованості 419      739,60 грн. та за період з лютого 2021 по травень 2021 в сумі 9107,62 грн. на суму заборгованості 190      508,60 грн.;
- за актом № 2/12 від 24.12.2019 на суму 165      282,00 грн. з ПДВ за період з квітня 2020 по травень 2021 в сумі 17    633,46 грн.
Враховуючи, що згідно приписів ст. 237 Господарського процесуального кодексу при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат за вищезазначеними актами у межах заявленої суми 58   782,45 грн.
Перевіривши за допомогою інформаційно-пошукової системи "Ліга" розрахунок інфляційних втрат за період з березня 2020 по серпень 2020 на суму основної заборгованості 448    284,00 грн., яка стягнута рішенням Господарського суду Донецької області від 24.06.2020 по справі №905/420/20, встановлено, що він є неправильним, оскільки  позивачем безпідставно включено до розрахунку серпень 2020, в якому відповідачем було погашено вказану заборгованість. Так, згідно здійсненого судом розрахунку сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 6734,80 грн. за загальний період з березня 2020 по липень 2020. Разом із тим, враховуючи, що згідно приписів ст. 237 Господарського процесуального кодексу при ухваленні рішення суд не може виходити у рішенні за межі позовних вимог, суд задовольняє позовні вимоги про стягнення інфляційних втрат у межах заявленої суми 582,76 грн.
Однак, розрахунок інфляційних втрат за період з серпня 2020 по лютий 2021 на суму основної заборгованості 477   420,00 грн., яка стягнута постановою Східного апеляційного господарського суду від 11.02.2021 по справі 905/1402/20, господарський суд дійшов висновку, що останній є неправильним, оскільки  позивачем безпідставно включено до розрахунку лютий 2021, в якому відповідачем було погашено вказану заборгованість. Так, згідно здійсненого судом розрахунку сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, становить 23    338,86 грн. за загальний період з серпня 2020 по січень 2021. 
Таким чином, загальна сума інфляційних втрат, що підлягає стягненню з відповідача на користь позивача, складає 82    704,07 грн.
Судом у рішенні вказано, що відповідач наполягав на тому, що інфляційні втрати та 3 % річних є спеціальними санкціями та не можуть бути об`єктом оподаткування податком на додану вартість в силу своєї правової природи як міри відповідальності, у зв`язку з чим необхідно виключити з наданого позивачем розрахунку штрафних санкцій суми ПДВ. В обґрунтування своєї правової позиції відповідач посилався на постанову Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 по справі № 916/1319/19.  
Однак, такі доводи судом відхилено з огляду на наступне.
Як вбачається зі змісту постанови Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 по справі № 916/1319/19, предметом розгляду вказаної справи було стягнення заборгованості з орендної плати, пені, неустойки в порядку ч. 2 ст. 785 ЦК України та виселення відповідача з орендованих нежилих приміщень. У вказаній постанові зазначено про те, що відповідно до п. 188.1 ст. 188 ПК України при розрахунку розміру неустойки згідно із ч. 2 ст. 785 ЦК України за неповернення майна з оренди після припинення дії договору найму не включається ПДВ, який мав би сплачуватися орендарем орендодавцю у випадку правомірного користування майном.
Разом із тим, інфляційні втрати та 3 % річних на підставі ч. 2 ст. 785 ЦК України в межах даної справи № 905/660/21 нараховані позивачем за несвоєчасне виконання відповідачем зобов`язань щодо оплати виконаних підрядних робіт, тобто не є подібними.
Враховуючи, що згідно ч. 4 ст. 236 Господарського процесуального кодексу України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду, а правова позиція, викладена у постанові Верховного суду у складі Об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 20.11.2020 по справі № 916/1319/19, не є подібною до правовідносин, які виникли в межах справи, що розглядається, суд не вбачає підстав для її застосування.
Разом із тим, суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Справляння податку на додану вартість регулюється розділом V. "Податок на додану вартість" Податкового кодексу України.
Статтею 185 Податкового кодексу України, яка входить до цього розділу, об`єктом оподаткування податком на додану вартість (далі - ПДВ) визначено: постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю; постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу; ввезення товарів на митну територію України; вивезення товарів за межі митної території України; постачання послуг з міжнародних перевезень пасажирів і багажу та вантажів залізничним, автомобільним, морським і річковим та авіаційним транспортом.
Згідно пункту 188.1 статті 188 Податкового кодексу України база оподаткування операцій з постачання товарів/послуг визначається виходячи з їх договірної вартості з урахуванням загальнодержавних податків та зборів (крім акцизного податку на реалізацію суб`єктами господарювання роздрібної торгівлі підакцизних товарів, збору на обов`язкове державне пенсійне страхування, що справляється з вартості послуг стільникового рухомого зв`язку, податку на додану вартість та акцизного податку на спирт етиловий, що використовується виробниками - суб`єктами господарювання для виробництва лікарських засобів, у тому числі компонентів крові і вироблених з них препаратів (крім лікарських засобів у вигляді бальзамів та еліксирів).  
До складу договірної (контрактної) вартості включаються будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податків безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг. До складу договірної (контрактної) вартості не включаються суми неустойки (штрафів та/або пені), три проценти річних від простроченої суми та інфляційні витрати, відшкодування шкоди, у тому числі відшкодування упущеної вигоди за рішеннями міжнародних комерційних та інвестиційних арбітражів або іноземних судів, що отримані платником податку внаслідок невиконання або неналежного виконання договірних зобов`язань.
Таким чином, за висновком суду, кошти, які сплачуються як сума інфляційних втрат та 3% річних, не включаються до бази оподаткування ПДВ, при цьому, ані нормами чинного законодавства, ані умовами договору підряду №2018/5ск від 10.10.2017 не передбачено, що            їх нарахування здійснюється на суму наданих послуг без урахування ПДВ. Відтак, заперечення відповідача в цій частині не ґрунтуються на вимогах чинного законодавства.
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст. 55 Конституції України, ст. ст. 15, 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Колегія суддів звертає увагу на те, що у ст. 2 Господарського процесуального кодексу України закріплено, що завданням господарського судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів, пов`язаних зі здійсненням господарської діяльності, та розгляд інших справ, віднесених до юрисдикції господарського суду, з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав і законних інтересів фізичних та юридичних осіб, держави. У належному та правильному вирішенні господарського спору провідне місце посідає дослідження доказів, що містять інформацію щодо обставин даного спору.
Стаття 74 ГПК України, розподіляючи обов`язки щодо доказування, встановлює, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. 
Відповідно до постанови Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18 необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує. 
Головним обов`язком суду та взагалі суттю судового провадження є встановлення істинних фактичних обставин у справі. У свою чергу учасники по справі здійснюють відповідні процесуальні дії щодо доведення тих чи інших обставин (фактів) шляхом надання доказів, а вже суд їх повинен об`єктивно оцінити.
У статті 79 ГПК зазначено, що наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Отже, система доказування у господарському процесі, засновується на розподілі тягаря доказування між сторонами по справі. Посилаючись на ту, чи іншу обставину або спростовуючи їх у суді сторона повинна доводити такі обставини відповідними належними та допустимими доказами. При чому, ключовим фактором у тому як сторона користується стандартами доказування виступає її зацікавленість у вирішенні господарського спору на свою користь.
Колегія суддів, оцінивши наявні у справі докази, встановила, що відповідач під час розгляду справи не подав належних і допустимих доказів у розумінні положень ГПК України на спростування наданих позивачем доказів і висновків суду першої інстанції.
Статтею 13 Господарського процесуального кодексу України встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом. 
Відповідно до вимог ст. 73 Господарського процесуального кодексу України, доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування (ст. 76 Господарського процесуального кодексу України).
Згідно ст. 77 Господарського процесуального кодексу України обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Статтею 86 цього ж кодексу визначено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Європейським судом з прав людини у рішенні у справі "Серявін та інші проти України" від 10.02.2010 (Заява N4909/04) вказано, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод   зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
У рішенні у справі "Трофимчук проти України" від 28.10.2010 (Заява N4241/03) Європейським Судом зазначено, що, хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.
З огляду на той факт, що висновки суду першої інстанції відповідають в повній мірі приписам законодавства та фактичним обставинам справи, доводи, наведені в апеляційній скарзі, не спростовують висновків, яких дійшов місцевий суд в оскаржуваному рішенні, судова колегія Східного апеляційного господарського суду дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги та залишення рішення господарського суду без змін.
Враховуючи, що колегія суддів дійшла висновку про відмову в задоволенні апеляційної скарги, судові витрати понесені відповідачем, у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції відшкодуванню не підлягають в силу приписів статті 129 Господарського процесуального кодексу України.
Керуючись статтями 129, 269, п.1, ч. 1 ст. 275, 276, 282, 284 Господарського процесуального кодексу України, колегія суддів Східний апеляційний господарський суду, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Приватного акціонерного товариства "Металургійний комбінат "Азовсталь" на рішення Господарського суду Донецької області від 05 серпня 2021 року у справі №905/660/21 залишити без задоволення.
Рішення Господарського суду Донецької області від 05 серпня 2021 року у справі №905/660/21 залишити без змін.

Дана постанова набирає законної сили з дня її прийняття. Порядок і строки її оскарження передбачено ст. 286 - 289 Господарського процесуального кодексу України.

Повний текст постанови складено 29.11.2021 року.

Головуючий суддя                                                                         Ільїн О.В.  

Суддя                                                                                                Россолов В.В.

Суддя                                                                                                Хачатрян В.С.