П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
20 жовтня 2021 року                                                                                                місто  Київ
                                                                                                               справа № 761/44699/19
                                                                                        провадження №22-ц/824/11605/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
сторони: 
позивач - ОСОБА_1 
відповідач - Державне підприємство «Адміністрація морських портів України»
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_1 
на рішення  Шевченківського районного суду м.Києва від 2 червня 2021 року, ухвалене у складі судді Рибака М.А., 
у справі за позовом ОСОБА_1 до Державного підприємства «Адміністрація морських портів України», третя особа: Міністерство інфраструктури України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,-       
 
В С Т А Н О В И В:
 
В листопаді 2019 року позивач ОСОБА_1 звернувся до Шевченківського районного суду міста Києва із позовом до ДП «Адміністрація морських портів України» про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Свої вимоги обґрунтовував тим, що він працював на посаді начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України» з 9 лютого 2018 року.
Згідно з наказом відповідача від 11 жотвня 2019 року № 762-к було припинено повноваження позивача на займаній посаді та звільнено з роботи підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України у зв`язку із припиненням повноважень посадової особи.
Вважав своє звільнення незаконним з огляду на те, що він не є посадовою особою в розумінні закону, а ДП «Адміністрація морських портів України» не є господарським товариством, а тому звільнення з роботи згідно із п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України є безпідставним.
З урахуванням заяви від 1 квітня 2020 року про уточнення позовних вимог, просив визнати незаконним та скасувати наказ від 11 жовтня 2019 року № 762-к «Про звільнення ОСОБА_1 »; поновити його на роботі на посаді начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України»; стягнути з ДП «Адміністрація морських портів України» на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 1681135,95 грн.
Рішенням Шевченківського районного суду м.Києва від 2 червня 2021 року відмовлено у задоволені позовних вимог ОСОБА_1 до ДП «Адміністрація морських портів України», третя особа: Міністерство інфраструктури України про визнання незаконним та скасування наказу про звільнення, поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Не погоджуючись з таким рішенням, ОСОБА_1   подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необґрунтованим, таким, що не відповідає завданню цивільного судочинства, та ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права. Суд неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи; визнав встановленими обставини, що мають значення для справи, які не були доведені; зробив висновки, що не відповідають обставинам справи; порушив норми матеріального права (не застосував норми ст. 235 КЗпП України ) та процесуального права (ст. 2, ст. 263 ЦПК України).
В апеляційній скарзі, зокрема зазначає, що викладена у пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП України норма характеризується юридичною невизначеністю, внаслідок чого неможливо встановити коло таких посадових осіб, а також випадки та підстави (причини) припинення їх повноважень. Формулювання цього положення є загальним та не містить посилань, як щодо змісту та обсягу поняття «посадових осіб», так і типу та організаційно-правових форм юридичних осіб, яких вони стосуються.
Термін «посадові особи» законодавцем вжито в значенні керівників суб`єктів господарювання - господарських товариств, а тому додаткова підстава припинення трудового договору, визначена у пункті 5 частини першої статті 41 КЗпП України підлягає застосуванню саме до керівників господарських товариств, оскільки керівник, крім того, що являється найманим працівником, одночасно виступає виконавчим органом господарського товариства, та є єдиною категорією працівників, які призначаються та оформлюють трудові відносини з товариством на підставі рішення засновників, тоді як з рештою працівників товариства, трудовий договір укладає його керівник.
Відповідно до інформації, що міститься в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, ДП "Адміністрація морських портів України" за організаційно-правовою формою є державним підприємством, єдиним засновником якого є Міністерство інфраструктури України.
Філія «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України» є відокремленим підрозділом підприємства, який не має статусу юридичної особи (пункт 3.1 Положення про філію «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України», затвердженого наказом ДП «Адміністрація морських портів України» від 16 січня 2018 року № 3 (у редакції наказу ДП «АМПУ» від 5 липня 2018 року № 150).
ДП «Адміністрація морських портів України» не є господарським товариством в розумінні статті 113 ЦК України, статті 80 ГК України, тому застосування відповідачем норми пункту 5 частини першої 41 КЗпП України для припинення дії безстрокового трудового договору та звільнення його з роботи є неправомірним, таким, що відбулося з неправильним застосуванням зазначеної норми права, оскільки він не є спеціальним суб`єктом щодо якого вказана норма підлягає застосуванню (посадовою особою господарського товариства).
Крім того, у даному випадку заздалегідь не відбулося припинення його повноважень належною особою (відсутнє окреме рішення вищого органу управління), що в наступному могло б стати підставою для розірвання трудового договору.
Наказ від 11 жовтня 2019 року про звільнення, одночасно(а не заздалегідь) містить положення про припинення його повноважень на посаді начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «АМПУ» та звільнення з посади начальника філії  «Днопоглиблювальний флот» ДП «АМПУ», 15 жовтня 2019 року, відповідно до пункту 5 частини першої статті 41 КЗпП України - припинення повноважень посадової особи.
Згідно зі Статутом ДП «Адміністрація морських портів України» голова підприємства не наділений повноваженнями щодо припинення повноважень працівників підприємства.
Вищезазначені обставини не були спростовані іншими учасниками справи та безпідставно були проігноровані судом першої інстанції під час ухвалення рішення у справі.
У відзиві на апеляційну скаргу представник ДП «Адміністрація морських портів України» - Сидоренко Д.О. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
В судовому засіданні позивач ОСОБА_1 та його представник - адвокат Стрілець О.А. доводи апеляційної скарги підтримала в повному обсязі, просили апеляційну скаргу задовольнити, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.
Представник відповідача  ДП «Адміністрація морських портів України» - Сидоренко Д.О. заперечувала проти доводів апеляційної скарги, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Представник Міністерства інфраструктури України - Шевчук Д.В. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі /том №2, а.с.11/, у зв`язку з чим колегія суддів вважала за можливе розглянути справи за відсутності учасника справи, який не з`явився в судове засідання, відповідно до вимог ч.2 ст.372 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І., вислухавши пояснення осіб, які зявилися в судове засідання,  перевіривши законність і обґрунтованість  постановленої у справі ухвали, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом установлено, що відповідно до наказу ДП «Адміністрація морських портів України» від 8 лютого 2018 року №66-к позивача було призначено на посаду начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України» з 9 лютого 2018 року.
11 жовтня 2019 року, наказом № 762-к позивача було звільнено з роботи та припинено повноваження на посаді начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України (припинення повноважень посадових осіб).
ОСОБА_1 на момент видачі наказу про припинення його повноважень та звільнення на підставі п. 5 ч.1 ст.41 КЗпП України перебував на посаді начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України».
Згідно п. 7.9. Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» посадовими особами підприємства є, зокрема, керівники відокремлених підрозділів підприємства (філій). Таким чином, ОСОБА_1   який обіймав посаду начальника філії, відповідно до ч. 3 ст. 65 ГК України, Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» є посадовою особою підприємства, та його повноваження могли бути припинені та він міг бути звільнений на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.
Листом Міністерства інфраструктури України від 8 жовтня 2019 року № 3041/10/14-19 погоджено звільнення ОСОБА_1 з посади начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України».
Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що статутом ДП «Адміністрація морських портів України» начальник його філії, як керівник відокремленого підрозділу ДП «Адміністрація морських портів України», віднесений до посадових осіб»,  а отже може бути звільнений  на підставі п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України. Відповідачем було повністю дотримано передбачену законом процедуру звільнення ОСОБА_1 з роботи у зв`язку із припиненням повноважень посадових осіб.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність правових підстав для задоволення заяви про розкриття банківської таємниці, виходячи з наступного.
Статтею 43 Конституції України кожному гарантовано право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
За змістом статті51КЗпП України держава гарантує працездатним громадянам, які постійно проживають на території України, зокрема, правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Відповідно до ч.3 ст. 99 ЦК України повноваження члена виконавчого органу можуть бути в будь-який час припинені або він може бути тимчасово відсторонений від виконання своїх повноважень.
У рішенні Конституційного Суду України від 12 січня 2010 року № 1-рп/2010 зазначено, що зміст положень статті 99 ЦК України треба розуміти як право компетентного (уповноваженого) органу товариства припинити повноваження члена виконавчого органу щодо виконання обов`язків, які він йому визначив, у будь-який час, на свій розсуд, з будь-яких підстав.
Підставами припинення трудового договору згідно з п.4 ч.1 ст. 36 КЗпП України є розірвання трудового договору з ініціативи працівника (ст.ст. 38, 39), з ініціативи власника або уповноваженого ним органу (ст. ст. 40, 41) або на вимогу профспілкового чи іншого уповноваженого на представництво трудовим колективом органу (стаття 45).
Відповідно до п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України трудовий договір з ініціативи власника або уповноваженого ним органу може бути розірваний у випадку припинення повноважень посадових осіб.
Системний аналіз положень п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України та ч.3 ст. 99 ЦК України дає підстави дійти висновку, що припинення повноважень члена виконавчого органу може відбутися у будь-який час та з будь-яких підстав. При цьому припинення повноважень члена виконавчого органу гарантується нормами цивільного права для припинення або запобіганню негативного впливу на управлінську діяльність товариства. Необхідність таких правил обумовлена специфічним статусом члена виконавчого органу, який отримав від уповноваженого органу товариства право на управління.
Згідно зі ст. 92 ЦК України дієздатність юридичної особи здійснюється через її органи. Поняття дієздатності є цивілістичним, а отже, формування, зміна та припинення органів юридичної особи регулюються цивільним законодавством. Той факт, що члени колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособовий його керівник перебувають у трудових відносинах із товариством, не встановлює пріоритет трудового регулювання над цивілістичним, оскільки до цих відносин не може застосовуватися модель «роботодавець - працівник», властива трудовим відносинам. Правовий статус членів колегіального виконавчого органу господарського товариства чи одноособового його керівника значно відрізняється від статусу інших працівників, що обумовлено специфікою його трудової діяльності, яка полягає у виконанні ним функцій по управлінню товариством.
Таким чином, передбачена п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України підстава розірвання трудового договору не передбачає необхідності попереднього повідомлення про звільнення, з`ясування вини працівника, доцільності та причини звільнення, врахування попередньої роботи та інших позитивних результатів діяльності працівників.
За пунктом 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України підставою для розірвання договору є рішення власника в особі його вищого органу управління або виконавчого органу, що наділений повноваженнями з прийому/звільнення працівників. Таким чином, припинення трудового договору з посадовою особою на підставі п. 5 ч.1 ст. 41 КЗпП України залежить від волі власника.
У законодавстві про працю визначення поняття «посадова особа» відсутнє.
Для заповнення цієї прогалини Державною інспекцією України з питань праці надано роз`яснення від 24 липня 2014 року, згідно з якими до категорії «посадових осіб» у розумінні п.5 ч.1 ст. 41 КЗпП України можна віднести, зокрема, категорію працівників, визначених як «посадові особи» в ст. 2 Закону України «Про державну службу», в ст. 2 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», та як «службові особи» у примітці до ст. 364 Кримінального кодексу України. На думку цього органу, терміни «посадова особа» та «службова особа» є синонімічними. До останніх, відповідно до абзацу першого пункту 1 примітки до ст. 364 Кримінального кодексу України, зокрема належать: особи, які обіймають постійно або тимчасово на підприємствах, установах або організаціях незалежно від форми власності посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих або адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням. Посадовими (службовими) особами вважаються особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації. Посадова особа наділена певним обсягом повноважень і в їх межах має право вчиняти дії, що породжують, змінюють або припиняють конкретні правовідносини (наприклад, право прийняття та звільнення працівників, застосування дисциплінарних чи адміністративних стягнень тощо).
Адміністративно-господарські обов`язки передбачають наявність повноважень з управління і розпорядження майном підприємства, забезпечення контролю за господарськими операціями, у цій справі - обов`язки з управління або розпорядження державним майном (установлення порядку його зберігання, переробки, реалізації забезпечення контролю за цими операціями тощо).
Згідно з роз`ясненнями, що містяться у пункті 1постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 5 «Про судову практику у справах про хабарництво», до осіб, які здійснюють організаційно-розпорядчі обов`язки, зокрема належать керівники міністерств, інших центральних органів виконавчої влади, державних, колективних чи приватних підприємств, установ і організацій, їх заступники, керівники структурних підрозділів (начальники цехів, завідуючі відділами, лабораторіями, кафедрами), їх заступники, особи, які керують ділянками робіт (майстри, виконроби, бригадири тощо).
Крім того, поняття «посадова особа» розкрито в ГК України щодо посадових осіб підприємств, у тому числі заснованих на державній формі власності (державних підприємств).
Зокрема, відповідно до ст. 63 ГК України одним із видів підприємств є державне підприємство, що діє на основі державної власності (абзац п`ятий ч.1 ст. 63 ГК України).
Згідно з ч.3 ст. 65 ГК України керівник підприємства, головний бухгалтер, члени наглядової ради (у разі її утворення), виконавчого органу та інших органів управління підприємства відповідно до статуту є посадовими особами цього підприємства. Статутом підприємства посадовими особами можуть бути визнані й інші особи.
Відповідно до статуту ДП «Адміністрація морських портів України», що міститься в матеріалах справи, ДП «Адміністрація морських портів України» є державним унітарним, комерційним підприємством, створеним відповідно до розпорядження Кабінету Міністрів України, та входить до сфери управління Міністерства інфраструктури України.
Відповідно до п. 3.3. Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» підприємство здійснює свою діяльність відповідно до вимог законодавства України та цього Статуту.
Відповідно до п. 7.2 Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» управління підприємством здійснює Голова Підприємства. Голова підприємства самостійно, в межах своєї компетенції, вирішує питання діяльності Підприємства, за винятком тих, що віднесені законодавством України та/або Статутом до компетенції наглядової ради ДП «Адміністрація морських портів України» та /або Уповноваженого органу управління.
Відповідно до п. 7.9. Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» інші, крім адміністрацій морських портів, відокремлені підрозділи (філії), очолюють керівники відокремлених підрозділів, які призначаються на посаду та звільняються з посади Головою Підприємства за погодженням з Уповноваженим органом управління.
Відповідно до п. 7.9. Статуту ДП «Адміністрація морських портів України» посадовими особами Підприємства, серед інших, є керівників відокремлених підрозділів Підприємства (філій).
Таким чином, начальник філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України», яку займав позивач, є посадовою особою підприємства, з яким трудовий договір може бути припинений на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України.
За таких обставин, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_1 ,  будучи посадовою особою, був правомірно звільнений з роботи у зв`язку із припиненням повноважень, є правильним.
Доводи апеляційної скарги щодо неможливості звільнення позивача за п.5 ч.1ст. 41 КЗпП України спростовуються приписами ст.ст.3,4 цього Кодексу, відповідно до яких законодавство про працю складається з Кодексу законів про працю України та інших актів законодавства, прийнятих відповідно до нього. Законодавство про працю регулює трудові відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, виду діяльності і галузевої належності. Крім того, сама норма ст. 41 КЗпП України не містить обмеження в застосуванні п.5 ч.1 цієї статті до керівників державних підприємств чи їх структурних підрозділів.
Доводи апеляційної скарги про те, що заздалегідь не відбулось припинення повноважень позивача належною особою, а саме відсутнє окреме рішення органу управління, що в наступному могло б стати підставою для розірвання трудового договору є безпідставними, оскільки  наказом № 762-к від 11 жовтня 2019 року було припинено повноваження ОСОБА_1 на посаді начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України» на підставі п. 5 ч. 1 ст. 41 КЗпП України , з подальшим звільненням з 15 жовтня 2019 року. Звільнення ж ОСОБА_1 з посади начальника філії «Днопоглиблювальний флот» ДП «Адміністрація морських портів України» було погоджено листом Міністерства інфраструктури України від 8 жовтня 2019 року № 3041/10/14-19.
Не зазначення в листі  погодженні Міністерства інфраструктури України від 8 жовтня 2019 року № 3041/10/14-19  підставу звільнення, не виключає можливості ДП «Адміністрація морських портів України» видати наказ про звільнення ОСОБА_1 шляхом припинення його повноважень.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції - залишенню без змін.
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 375, 381-384, 390  ЦПК  України, суд,-           
                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                                              
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Шевченківського районного суду м.Києва від 2 червня 2021 року  залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
 
Повна постанова складена 21 жовтня 2021 року.

Суддя-доповідач:                                                                      О.І. Шкоріна 
 
Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач
 
                                                                                                  А.М. Стрижеус