ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м  У к р а ї н и

15 вересня 2021 року 	м. Дніпро	справа № 160/17677/20	

Третій апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
головуючого - судді  Дурасової Ю.В. (доповідач),
        суддів:                         Божко Л.А., Лукманової О.М.,     
        секретар судового засідання Новошицька О.О. 
за участю представника відповідача Гончарук А.К.
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпрі апеляційну скаргу  Військової частини НОМЕР_1 
          на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.03.2021 року (головуючий суддя Голобутовський Р.З.)
          у справі №160/17677/20 за позовом   ОСОБА_1   до відповідача Військової частини НОМЕР_1    про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити певні дії,-  

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ОСОБА_1 , 30.12.2020 року звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовом до Військової частини НОМЕР_1 , в якій просив:
- визнати протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування й невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за додаткові відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення за станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік.
Позов обґрунтовано тим, що позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 . На час прийняття наказу про виключення його зі списків особового складу частини та всіх видів забезпечення відповідач протиправно не здійснив із позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки за період з 2016 року по 2019 рік, передбаченої ст. 10-1 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.03.2021 року позов задоволено:
- визнано протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 грошової компенсації за додаткові відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення за станом на день звільнення з військової служби;
- зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік.          Рішення суду першої інстанції обґрунтовано тим, що в силу вимог чинного законодавства, яким врегульовано дію особливого періоду, надання додаткової відпустки військовослужбовцям у цей період призупиняється, що однак, не може позбавляти особу права на отримання грошової компенсації за невикористані дні такої відпустки, право на яку набуто під час проходження військової служби в особливий період з моменту оголошення мобілізації, при звільненні зі служби. Вказав, що позивач, як учасник бойових дій, не використав додаткову відпустку за період з 2016 року по 2019 рік, а отже, набув право на отримання грошової компенсації за таку невикористану додаткову відпустку у зв`язку із звільненням зі служби. Оскільки позивачу не було нараховано та виплачено грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону № 3551-XII, за період з 2016 року по 2019 рік, тому відповідачем допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби і у цьому випадку ефективним способом захисту порушених прав, свобод чи інтересів позивача буде зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити ОСОБА_1 грошову компенсацію за невикористані календарні дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій за період з 2016 року по 2019 рік, виходячи з розміру грошового забезпечення станом на день звільнення з військової служби.
Не погодившись з таким рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що надання військовослужбовцю як учаснику бойових дій пільги у вигляді додаткової відпустки зі збереженням заробітної плати протягом 14 календарних днів під час особливого періоду не здійснюється, відповідно право на отримання компенсації за невикористання такої відпустки у даної категорії осіб не виникає, а тому підстав для виплати позивачу грошової компенсації за невикористані дні додаткової відпустки, як учаснику бойових дій - немає. Зауважує, що з копії посвідчення учасників бойових дій випливає, що такого статусу позивач набув лише у 2017 році. Тобто, позивач має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни-учасників бойових дій, саме з 2017 року, а не з 2016 року, що не враховано судом першої інстанції при задоволенні позову про виплату компенсації з 2016 року по 2019 рік.
Відзив на апеляційну каргу до суду не надходив, що не перешкоджає розгляду справи по суті спору.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне. 
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 згідно з посвідченням серії НОМЕР_2 від 13.02.2017 року має право на пільги, встановлені законодавством України для ветеранів війни - учасників бойових дій. (а.с.8)
27.07.2020 року позивач звернувся із рапортом до командира військової частини НОМЕР_1 , в якому просив виплатити йому грошову компенсацію за невикористані дні додаткової відпустки за 2016-2019 роки. (а.с.15)
Листом військової частини НОМЕР_1 від 31.08.2020 року повідомлено позивача, що здійснити нарахування та виплату компенсації за невикористані дні додаткової відпустки як учаснику бойових дій неможливо, у зв`язку із відсутністю механізму нарахування зазначеної виплати (а.с.16). Також аналогічну відповідь військовою частиною НОМЕР_1 позивачу надано 09.10.2020 року (а.с.17).
Судом апеляційної інстанції встановлено що до даних правовідносин слід застосовувати норми Конституції України, Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту» від 22 жовтня 1993 року №3551-XII, Закону України “Про відпустки”.
Позивач вважає, що під час його звільнення відповідач протиправно не виплатив грошову компенсацію за невикористані дні щорічної додаткової відпустки за період з 2016 по 2019, передбаченої п. 12 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту». Позов задоволено. 
Досліджуючи правильність прийняття судом першої інстанції рішення, колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне дослідити ряд норм законодавства, що регулюють дані правовідносини та обставини справи.
Так, стаття 19 Конституції України передбачає, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Отже, суб`єкти владних повноважень (до яких відноситься відповідач) мають діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Таким чином межі дій відповідача чітко визначені Конституцією та законами України.
Зокрема, предметом апеляційного оскарження є правомірність/протиправність висновку суду першої інстанції щодо ненадання позивачу компенсації за невикористану додаткову відпустку в період з 2016 по 2019 роки. 
Відповідно до статті 4 Закону України “Про відпустки” встановлено такі види відпусток: 
- щорічні відпустки:
- основна відпустка (ст. 6);
- додаткова відпустка за роботу із шкідливими та важкими умовами праці (ст.7);
- додаткова відпустка за особливий характер праці (ст. 8);
- інші додаткові відпустки, передбачені законодавством.
Слід зазначити, що статтею 16-2 Закону України “Про відпустки” передбачено додаткові відпустка окремим категоріям громадян та постраждалим учасникам Революції Гідності, відповідно до якої учасникам бойових дій, постраждалим учасникам Революції Гідності, особам з інвалідністю внаслідок війни, статус яких визначений Законом України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, особам, реабілітованим відповідно до Закону України “Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років”, із числа тих, яких було піддано репресіям у формі (формах) позбавлення волі (ув`язнення) або обмеження волі чи примусового безпідставного поміщення здорової людини до психіатричного закладу за рішенням позасудового або іншого репресивного органу, надається додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік”.
Таким чином вказана норма передбачає додаткові відпустки учасникам бойових дій, а саме: додаткова відпустка із збереженням заробітної плати тривалістю 14 календарних днів на рік.
Слід взяти до уваги, що учасниками бойових дій, відповідно до визначення в статті 5 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту”, є особи, які брали участь у виконанні бойових завдань по захисту Батьківщини у складі військових підрозділів, з`єднань, об`єднань всіх видів і родів військ Збройних Сил діючої армії (флоту), у партизанських загонах і підпіллі та інших формуваннях як у воєнний, так і у мирний час.
При цьому, матеріалами справи підтверджується, що позивач є учасником бойових дій: посвідчення серії НОМЕР_2 від 13.02.2017 року (а.с.8).
Отже, статус учасника бойових дій позивачем набутий 13.02.2017 року, тому саме з цієї дати позивач може використовувати пільги, що передбачені законодавством України для учасників бойових дій. 
Так, згідно з пунктом 12 ст. 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” від 22 жовтня 1993 року №3551-XII учасникам бойових дій надаються такі пільги як використання чергові відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Оскільки вказана норма надає певні пільги учасникам бойових дій, то і компенсація за невикористану додаткову відпустку має бути надана особі яка має право на додаткову відпустку, тобто учаснику бойових дій. 
Статтею 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” встановлено пільги учасникам бойових дій та особам, прирівняним до них, зокрема, учасникам бойових дій (статті 5, 6) надаються такі пільги: 
- використання чергової щорічної відпустки у зручний для них час, а також одержання додаткової відпустки із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік.
Виходячи з того, що статус учасника бойових дій позивач набув лише 13.02.2017, то пільги, що передбачені учасникам бойових дій, будуть застосовуватися до позивача з моменту набуття такого статусу, тобто з 13.02.2017 року.
Колегія суддів апеляційної інстанції зауважує, що додаткова відпустка надається в календарному році при підтвердженні статусу учасника бойових дій.
Оскільки позивачем не оскаржено дату набуття статусу учасника бойових дій (13.02.2017), то відсутні правові підстави застосовувати пільги (а саме додаткову відпустку із збереженням заробітної плати строком 14 календарних днів на рік) раніше ніж позивач набув статус учасника бойових дій.
Щодо посилань позивача, зокрема, на довідку від 30.05.2016 №422 про участь в антитерористичній операції в період з 12 травня 2016 року по теперішній час (на час видачі довідки – 30.05.2016), колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що статус учасника бойових дій підтверджується відповідним документом (посвідченням), а не довідкою.
Тому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що вимоги ОСОБА_1 щодо надання компенсації на зазначену вище додаткову відпустку починаючи з 2016 року до 12.02.2017 року (включно) є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Проте, зазначені обставини не врахував суд першої інстанції, що призвело до помилкового висновку про можливість задоволення позову в повному обсязі.
Враховуючи викладене, рішення суду першої інстанції в частині задоволення позову ОСОБА_1 щодо визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання нарахувати та виплатити грошову компенсацію за додаткові відпустки як учаснику бойових дій за період за період з 2016 року по 13.02.2017 року підлягає скасуванню з прийняттям нової постанови про відмову в задоволенні позову в цій частині.
Разом з цим, оскільки статусу учасника бойових дій позивач набув 13.02.2017, а на час прийняття наказу про виключення позивача зі списків особового складу, відповідачем протиправно не було проведено з позивачем усіх необхідних розрахунків щодо нарахування та виплати грошової компенсації за невикористані календарні дні додаткової відпустки, передбаченої пунктом 12 частини 1 статті 12 Закону України “Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту” з 13.02.2017  року, тому колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку, що вимоги позивача щодо  надання компенсації за невикористані  додаткову відпустку за період з 13.02.2017 по 2019 рік є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню. 
Отже, за період з 13.02.2017 по 2019 рік, рішення суду першої інстанції є правильним, тому в цій частині рішення суду першої інстанції слід залишити без змін.
(Позов підлягає задоволенню, починаючи з 13.02.2017 року по 2019 рік).
З огляду на результати розгляду справи, характер спірних відносин судові витрати розподілу не підлягають.
Дана справа є справою незначної складності, тому рішення суду апеляційної інстанції не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України. 
Керуючись ст.  241-245,  250,  315,  317,  321,  322    КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 – задовольнити частково.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.03.2021 року – скасувати в частині задоволених вимог за період 2016 року  по 13.02.2017 року, та в цій частині в задоволенні позову відмовити.
В іншій частині рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 25.03.2021 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття 15.09.2021 та не підлягає оскарженню в касаційному порядку, крім випадків, зазначених в підпунктах: «а», «б», «в», «г» пункту 2 ч. 5 статті 328 КАС України.
В силу п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України постанова може бути оскаржена до Верховного Суду протягом 30 днів згідно ст. 329 КАС України з дня її прийняття шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.  
Вступну та резолютивну частини постанови проголошено 15.09.2021.
В повному обсязі постанова виготовлена 22.09.2021.

Головуючий - суддя                                                                      Ю. В. Дурасова 

                               суддя                                                                      Л.А. Божко 

                               суддя                                                                      О.М. Лукманова