ПОСТАНОВА 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 листопада 2021 року  
м. Черкаси   
  		
справа № 712/12032/20 провадження № 22-ц/821/1623/21 категорія 304090000  		

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати в цивільних справах:
головуючого: Бородійчука В.Г.,
суддів: Єльцова В.О., Нерушак Л.В.

учасники справи:
позивач: ОСОБА_1 
відповідач:  ОСОБА_2 

розглянув в порядку письмового провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ігнатенка Володимира Миколайовича на рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 травня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, у складі: головуючого судді Троян Т.Є., дата складання повного тексту не вказана. 

в с т а н о в и в :

Описова частина
Короткий зміст позовних вимог

У грудні 2020 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення безпідставно отриманих грошових коштів.
Позовні вимоги мотивовані тим, що позивачка 01 квітня 2020 року здійснила переказ особистих коштів одержувачу ОСОБА_2 в розмірі 48700,00 грн. на картковий рахунок одержувача НОМЕР_1 в АТ «Універсалбанк». При цьому ніяких договорів між сторонами не укладалося, товари та послуги не були поставлені (надані). 
Вказує, що оскільки будь-які правові підставі для перерахування коштів відсутні, тому отримані відповідачем грошові кошти є безпідставно набутими у розумінні статті 1212 ЦК України.
В зв`язку з вищевикладеним просила суд стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошові кошти в розмірі 48700,00 грн. та судові витрати в сумі 840,80 грн.

Короткий зміст рішення суду першої інстанції

Рішенням Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 травня 2021 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_2 на користь позивача безпідставно набуті грошові кошти у розмірі 48700,00 
Вирішено питання про судові витрати.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що встановивши, що між сторонами будь-які договірні відносини відсутні та відповідачем і його представником це не було спростовано належними доказами, суд прийшов до висновку про обґрунтованість та доведеність в ході судового розгляду позовних вимог.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги

В апеляційній скарзі представник ОСОБА_2 - адвокат Ігнатенко В.М. просить скасувати рішення Соснівського районного суду Черкаської області від 28 травня 2021 року як незаконне та ухвалити нове рішення, яким повністю відмовити в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 .
Просить стягнути з позивача на користь апелянта судові витрати, а саме судовий збір та витрати на професійну правничу допомогу.

Аргументи учасників справи
Доводи особи, яка подала апеляційну скаргу
Апеляційна скарга мотивована тим, що висновок суду першої інстанції щодо набуття апелянтом грошових коштів, які перерахувала на його картковий рахунок позивач ОСОБА_1 , без достатньої правової підстави виключно на доказах, що підтверджують переказ коштів, та припущенні про безпідставність набуття їх апелянтом, яке не підтверджене жодним доказом, що є неприпустимим.
Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 стверджувала, що між нею та відповідачем жодних договорів не укладалось, товари не поставлялися, послуги не надавалися. Зазначений платіж на загальну суму 48700,00 грн. було здійснено помилково.
Разом з тим, під час судового розгляду судом першої інстанції не встановлено з чиєї вини - позивача чи банку, відбувся, як стверджує позивач, помилковий переказ коштів на рахунок апелянта.
Зазначає, що позивач ОСОБА_1 в разі виявлення помилки щодо переказу коштів неналежному отримувачу, у даному випадку апелянту, повинна була негайно надіслати отримувачеві вимогу повернути суму переказу, в якій зазначити точну дату перерахування коштів, точну сум помилкового переказу, повні та точні дані банківські реквізити платника для повернення коштів, а також строки виконання вимоги та відповідальність за його порушення.
Однак, як вбачається з матеріалів справи позивач у період часу з 01 квітня 2020 року (день переказу коштів) до дня звернення до суду з даним позовом - 01 грудня 2020 року (день складання позовної заяви 26 листопада 2020 року), тобто майже вісім місяців, ні до банку, який здійснив переказ, ні до самого апелянта з вимогою повернути помилково переказаних коштів не зверталася.
Вказані обставини свідчать про те, що переказ коштів позивачем ОСОБА_1 на рахунок апелянта був здійснений не помилково, в зв`язку з чим апелянт не набував вказаних коштів без достатніх правових підстав.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив 

Фактичні обставини справи, встановлені судом першої інстанції

01 квітня 2020 року позивачка ОСОБА_1 здійснила переказ грошових коштів зі свого рахунку на картковий рахунок одержувача ОСОБА_2 № НОМЕР_1 в АТ «Універсалбанк» в розмірі 48 700 грн. з призначенням платежу: переказ особистих коштів, що підтверджується квитанцією №Е-21С-М6ЕС-СС-ССР0-8К9А.
Станом на день звернення позивача до суду грошові кошти останній не повернуто.
Представник позивача вказує на те, що будь-які договірні відносини між сторонами відсутні. Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 Цивільного кодексу України.

Мотивувальна частина
Позиція Апеляційного суду

Згідно зі статтею 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є забезпечення апеляційного оскарження рішення суду, а відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод таке конституційне право повинно бути забезпечене судовими процедурами, які повинні бути справедливими.
Відповідно до частини першої статті 352 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в апеляційному порядку рішення суду першої інстанції повністю або частково.
Перевіривши доводи апеляційної скарги, Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів з розгляду цивільних справ дійшла висновку, що апеляційна скарга представника ОСОБА_2 - адвоката Ігнатенка В.М. підлягає до задоволення.

Мотиви, з яких виходить Апеляційний суд, та застосовані норми права

Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Підстав для застосування положень ч. 3 ст. 369 ЦПК України встановлено не було.
Враховуючи, характер спірних правовідносин між сторонами, предмет доказування та зважаючи на конкретні обставини у справі, які не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи, колегія суддів вважає за необхідне відмовити в задоволенні клопотання.
Суд апеляційної інстанції створив учасникам процесу належні умови для ознайомлення з рухом справи шляхом надсилання процесуальних документів та апеляційної скарги, а також надав сторонам строк для подачі відзиву.
Крім того, кожен з учасників справи має право безпосередньо знайомитися з її матеріалами, зокрема з аргументами іншої сторони, та реагувати на ці аргументи відповідно до вимог ЦПК України.
Відповідно до вимог частин першої і другої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Згідно з частинами першою, другою та п`ятою статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону рішення суду не відповідає.
Суд першої інстанції задовольняючи позовні вимоги ОСОБА_1 дійшов до висновку, що спір між сторонами стосується стягнення безпідставно набутих коштів. Проте, колегія суддів не погоджується з таким висновком суду, виходячи з наступного.
У відповідності до частини першої статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
У відповідності до статті 5 ЦПК України здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Відповідно до частини другої, третьої статті 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до частини першої статті 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Загальні підстави для виникнення зобов`язання у зв`язку з набуттям, збереженням майна без достатньої правової підстави визначені нормами глави 83 ЦК України.
Згідно із частиною першою статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
За змістом цієї статті безпідставно набутим є майно, набуте особою або збережене нею у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави.
Зазначена норма закону застосовується лише в тих випадках, коли безпідставне збагачення однієї особи за рахунок іншої не може бути усунуте за допомогою інших, спеціальних способів захисту. Зокрема, в разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень частини першої статті 1212 ЦК України, у тому числі й щодо зобов`язання повернути майно потерпілому.
Майно не може вважатися набутим чи збереженим без достатніх правових підстав, якщо це відбулося в не заборонений цивільним законодавством спосіб з метою забезпечення учасниками відповідних правовідносин у майбутньому породження певних цивільних прав та обов`язків, зокрема, унаслідок тих чи інших юридичних фактів, правомірних дій, прямо передбачених частиною другою статті 11 ЦК України.
Загальна умова частини першої статті 1212 ЦК України звужує застосування інституту безпідставного збагачення у зобов`язальних (договірних) відносинах, або отримане однією зі сторін у зобов`язанні підлягає поверненню іншій стороні на підставі цієї статті тільки за наявності ознаки безпідставності такого виконання.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 листопада 2018 року у справі № 922/3412/17 (провадження № 12-182гс18) зроблено висновок про те, що «Предметом регулювання глави 83 ЦК України є відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права. Відповідно до частин першої та другої статті 1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала. У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 Цивільного кодексу України».
Тобто зобов`язання з повернення безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна; б) набуття або збереження за рахунок іншої особи; в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна.
Відсутність правової підстави - це такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Конструкція статті 1212 ЦК України, як і загалом норм глави 83 ЦК України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Ознаки, характерні для кондиції, свідчать про те, що пред`явлення кондиційної вимоги можна визнати належним самостійним способом захисту порушеного права власності, якщо: 1) річ є такою, що визначена родовими ознаками, в тому числі грошовими коштами; 2) потерпілий домагається повернення йому речі, визначеної родовими ознаками (грошових коштів) від тієї особи (набувача), з якою він не пов`язаний договірними правовідносинами щодо речі.
Отже, норми статті 1212 ЦК України застосовуються до позадоговірних зобов`язань.
З матеріалів справи вбачається, що 01 квітня 2020 року ОСОБА_1 здійснила переказ грошових коштів зі свого рахунку на картковий рахунок одержувача ОСОБА_2 № НОМЕР_1 в АТ «Універсалбанк» в розмірі 48 700 грн. з призначенням платежу: переказ особистих коштів.
Позивач ОСОБА_1 в позовній заяві вказує, що даний платіж на загальну суму в розмірі 48700,00 грн. було здійснено помилково.
На підтвердження даного факту, позивач надала квитанцію №Е-21С-М6ЕС-СС-ССР0-8К9А (а.с. 5).
Також даний факт підтверджено з виписки особового рахунку відповідача ОСОБА_2 , наданий АТ «УніверсалБанк» від 18.03.2021 року, на виконання ухвали Соснівського районного суду м. Черкаси від09.03.2021 року (а.с. 41,42).
Відповідно до п. 1.24 ст. 1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» переказ коштів - рух певної суми коштів з метою її зарахування на рахунок отримувача або видачі йому у готівковій формі. Ініціатор та отримувач можуть бути однією і тією ж особою.
Помилковий переказ - рух певної суми коштів, внаслідок якого з вини банку або іншого суб`єкта переказу відбувається її списання з рахунку неналежного платника та/або зарахування на рахунок неналежного отримувача чи видача йому цієї суми у готівковій формі.
П. 33.2 ст. 33 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні» передбачено, що платник несе відповідальність за відповідність інформації, зазначеної ним в документі на переказ, суті операції, щодо якої здійснюється цей переказ. 
Якщо помилку виявили і кошти ще не списали з рахунку платника, для цього потрібно подати до банку платника документ про відкликання платіжного доручення. Платник має право це зробити у будь-який час до списання платежу з його рахунку(п. 23.1 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 2.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті). Документ про відкликання платник складає у довільній формі на папері або в електронному вигляді.
Якщо кошти вже списали, але ще не зарахували на рахунок отримувача, то для цього платник подає своєму банку документ про відкликання коштів. Банк платника того самого дня дає банку отримувача вказівку повернути кошти, і банк отримувача в день одержання вказівки повертає кошти за реквізитами, що в ній зазначили. Потім банк отримувача повідомляє свого клієнта, що кошти відкликав платник (п. 23.4 Закону України «Про платіжні системи та переказ коштів в Україні», п. 2.29 Інструкції про безготівкові розрахунки в Україні в національній валюті).
Виявивши помилку, платник негайно надсилає неналежному отримувачеві вимогу повернути суму переказу. У вимозі зазначає дату перерахування коштів, точну суму помилкового переказу, повні й точні банківські реквізити платника для повернення коштів, а також строк для виконання вимоги та відповідальність за його порушення.
Отже, як вбачається з матеріалів справи позивач ОСОБА_1 у період часу з 01 квітня 2020 року (день переказу коштів) до 01 грудня 2020 року (день звернення до суду з даним позовом), тобто вісім місяців, ні до Банку, який здійснив переказ, ні до відповідача ОСОБА_2 , який отримав кошти, не зверталася.
У постанові Верховного Суду від 23 жовтня 2019 року у справі № 917/1307/18 зазначено, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи та покладає тягар доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний. Тобто, певна обставина не може вважатися доведеною, допоки інша сторона її не спростує (концепція негативного доказу), оскільки за такого підходу принцип змагальності втрачає сенс.
Відповідач ОСОБА_2 ні в суді першої інстанції, ні в суді апеляційної інстанції не заперечував про отримання коштів, які надійшли на картковий рахунок, від ОСОБА_1 .
Апелянт в скарзі зазначив, що перерахування вказаних коштів позивачем має правову підставу та не є безпідставно набутим майном в розумінні ст.1212 ЦК України. Так як, відповідно до укладеного між ОСОБА_4 (колишній чоловік позивачки) та ОСОБА_2 договором позики від 01.04.2020 року позикодавець ОСОБА_4 зобов`язується надати ОСОБА_2 безпроцентну позику для особистих потреб в розмірі 50 000 грн., що підтверджується Договором позики № 1 від 01.04.2020 року (а.с.47).
Також зазначив, що відповідно до копії розписки (без дати), ОСОБА_4 отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в розмірі 48700,00 грн. Претензій до повернення позики ОСОБА_4 немає.(а.с. 48).
Решту коштів ОСОБА_2 09 червня 2020 року перерахував позивачу в розмірі 2000 грн., що підтверджується випискою про рух коштів по картці від 15.03.2021 року (а.с. 49).
Даний факт підтвердив ОСОБА_4 в судовому засіданні, який був допитаний, в якості свідка.
На переконання колегії суддів, пояснення позивача про помилковість здійснення нею платежу в розмірі 48700 грн., в яких чітко зазначено реквізити відповідача, за одночасної наявності доводів відповідача, суперечить вищевказаним принципам, і не є достатнім для підтвердження обставини безпідставного отримання спірних коштів відповідачем.
У рішенні Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ) у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною у практиці ЄСПЛ (рішення у справах «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Суд не виклав у судовому рішенні в достатній мірі мотиви, на яких воно базується, адже право на захист може вважатися ефективним тільки тоді, якщо зауваження сторін насправді «заслухані», тобто належним чином судом вивчені усі їх доводи, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (рішення ЄСПЛ у справах «Мала проти України»; «Суомінен проти Фінляндії»).
Підсумовуючи приведені вище обставини справи та норми права, враховуючи, що внаслідок неналежного дослідження та оцінки зібраних доказів судом не встановлені фактичні обставини, які мають значення для правильного вирішення справи, ухвалене ним судове рішення не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язати суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суді, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (Проніна проти України, № 63566/00, параграф 23, від 18 липня 2006 року).
Згідно до статті 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, зокрема, є неправильне застосування норм матеріального права.
З урахуванням викладеного, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, рішення суду першої інстанції, яке ухвалене при неповному з`ясуванні обставин, що мають значення для справи та з порушенням норм процесуального права, до скасування та ухвалення нового про відмову в задоволенні позовних вимог повністю. 
Згідно з частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанцій, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Відповідно до положень частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.
Відповідно до статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
Відповідно до пунктів 1, 2 частини третьої статті 141 ЦПК України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору з урахуванням ціни позову, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес.
Згідно з частиною восьмою статті 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 01 вересня 2021 року у справі № 178/1522/18 (провадження № 61-3157св21) Верховний Суд зробив висновок, що витрати на надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою або тільки має бути сплачено (пункт 1 частини другої статті 137 та частина восьма статті 141 ЦПК України).
З матеріалів справи вбачається, що на обґрунтування понесених витрат на правничу допомогу адвокатом Ігнатенком В.М. надано в суд першої інстанції: ордер адвоката Серія ЧК № 171558 (а.с. 34), копія посвідчення адвоката (а.с. 35), попередній орієнтовний розрахунок на суму 8000,00 грн. (а.с. 52), розрахунок № 1 до договору про надання правової допомоги № 12/02/21-1 від 12.02.2021 року (а.с. 53), копія квитанції до прибуткового касового ордера № 5 від 01.04.2021 року на суму 8000,00 грн. (а.с. 54).
Розподіляючи витрати, які відповідач поніс на професійну правничу допомогу, колегія суддів дійшла висновку про те, що наявні в матеріалах справи вищезазначені докази, є підставою для відшкодування судом витрат на професійну правничу допомогу в зазначеному розмірі з іншої сторони, адже цей розмір доведений, документально обґрунтований та відповідає критерію розумної необхідності таких витрат.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів вважає за необхідне стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 понесені судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн. та понесені судові витрати при подачі апеляційної скарги в сумі 1261,20 грн.
Керуючись ст.ст. 367, 368, 374, 376, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в  :

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 - адвоката Ігнатенка Володимира Миколайовича задовольнити.
Рішення Соснівського районного суду м. Черкаси від 28 травня 2021 року скасувати та ухвалити нове рішення.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів відмовити повністю.
Стягнути з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові збір в сумі 1261,20 грн. та витрати на правничу допомогу в розмірі 8000,00 грн.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного  судового рішення, в порядку та за умов визначених ЦПК України. 
 
Повний текст постанови складено 23 листопада 2021 року.

Головуючий                                                        В.Г. Бородійчука

Судді                                                                        В.О. Єльцов 

                                                                       Л.В. Нерушак