ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року 
м. Київ
справа № 823/1281/17
адміністративне провадження № К/9901/1880/19  

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):
cудді-доповідача - Радишевської О. Р.,
суддів - Кашпур О. В., Уханенка С.А.
розглянув у порядку письмового провадження як суд касаційної інстанції адміністративну справу №823/1281/17
за позовом ОСОБА_1 до старшого державного виконавця Уманського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Бундєлєєвої Олександри В`ячеславівни про визнання протиправною та скасування постанови, провадження у якій відкрито
за касаційною скаргою Уманського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року, прийняте у складі головуючого судді Гаврилюка В.О., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року, ухвалену у складі: головуючого судді Кучми А.Ю., суддів Безименної Н.В., Бєлової Л.В., 
УСТАНОВИВ:
І. Суть спору
1.  ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з позовом до старшого державного виконавця Уманського міського відділу державної виконавчої служби  Головного територіального управління юстиції у Черкаській області Бундєлєвої Олександри В`ячеславівни (далі - відповідач, Уманський міський відділ ДВС ГТУЮ в Черкаській області) з вимогами скасувати постанову №50922056 від 14 липня 2017 року про стягнення виконавчого збору в розмірі 17918,82 грн.
2. На обґрунтування позовних вимог позивач зазначив, що відповідачем не було передано стягувачеві автомобіль, на який звернуто стягнення, а тому й підстав для стягнення з боржника виконавчого збору не було.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
3. 25 січня 2012 року приватним нотаріусом Дніпропетровського міського округу Бондар І.М. вчинено виконавчий напис №239, яким пропонувалося звернути стягнення на транспортний засіб «TOYOTA COROLA», 2007 року випуску, державний номерний знак НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_2 для задоволення вимог ЗАТ «ОТП Банк» (ТОВ «ОТП Факторинг Україна») за договором застави від 25 грудня 2007 року.
4. 10 лютого 2012 року було відкрито виконавче провадження на підставі вказаного виконавчого напису, а 18 грудня 2015 року виконавчий документ було повернуто стягувачеві у зв`язку з неможливістю розшукати транспортний засіб, на який звернуто стягнення.  
5. 20 квітня 2016 року вказаний виконавчий напис вдруге надійшов до органу примусового виконання рішень.
6. Постановою державного виконавця Уманського міського відділу ДВС ГТУЮ в Черкаській області від 22 квітня 2016 року відкрито виконавче провадження №50922056, яке приєднано до зведеного виконавчого провадження №52970755. 
7. 14 липня 2017 року від ТОВ «ОТП Факторинг Україна» надійшла заява про закінчення виконавчого провадження у зв`язку з виконанням боржником грошового зобов`язання за виконавчим написом від 25 січня 2021 року №239 шляхом зарахування відповідних коштів безпосередньо на рахунок стягувача.
8. Постановою державного виконавця Уманського міського відділу ДВС ГТУЮ в Черкаській області від 14 липня 2017 року виконавче провадження №50922056 закінчено на підставі пункту 9 частини першої статті 39 Закону України «Про виконавче провадження».
9. Постановою державного виконавця Уманського міського відділу ДВС ГТУЮ в Черкаській області від 14 липня 2017 року №50922056 вирішено стягнути з боржника виконавчий збір у розмірі 17918,82 грн.
ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення
10. Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року, позов задоволено: визнано протиправною та скасовано постанову головного державного виконавця Уманського міського відділу ДВС ГТУЮ в Черкаській області від 14 липня 2017 про стягнення виконавчого збору ВП № 50922056.
11. Задовольняючи адміністративний позов, суди попередніх інстанцій виходили з того, що виконавчий збір стягується в розмірі 10 процентів від фактично стягнутої суми за умови, що стягнення відбулося в межах виконавчого провадження. 
12. Урахувавши факт самостійної сплати позивачем боргу в сумі 179188,21 грн на рахунок ТОВ «ОПТ Факторинг Україна», суди попередніх інстанцій вважали, що правових підстав для стягнення виконавчого збору не було.
IV. Провадження в суді касаційної інстанції
13. У касаційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, просить скасувати їхні рішення та ухвалити нове, яким у задоволенні адміністративного позову відмовити.
14. На обґрунтування вимог касаційної скарги відповідач зазначив, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що виконання боржником грошового зобов`язання не було пов`язане з виконавчими діями, що були вчинені у виконавчому провадженні, є безпідставним, адже він ґрунтується виключно на тій обставині, що грошові кошти боржником сплачувалися безпосередньо на рахунки стягувача. 
15. Відповідач доводить, що погашення заборгованості в обхід депозитних рахунків органу примусового виконання рішень не може бути вирішальною обставиною для вирішення того, чи було виконавче провадження дієвим.
16. Відповідач зазначає, що в межах виконавчого провадження ним було описано майно боржника та накладено на нього арешт, що і спонукало позивача розрахуватися зі стягувачем, проте суди попередніх інстанцій ці обставини проігнорували, зосередившись виключно на тому, що погашення заборгованості відбулося на рахунки стягувача.
17. У відзиві на касаційну скаргу позивач зазначив, що суди попередніх інстанції повно та всебічно встановили обставини, що мають значення для розгляду справи, і правильно застосували норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим підстав для скасування їхніх рішення немає.
18. Касаційна скарга надійшла до Верховного Суду 14 січня 2019 року та була передана на розгляд колегії суддів у складі: судді-доповідача Шарапи В.М., суддів Бевзенка В.М., Данилевич Н.А.
19. Ухвалою Верховного Суду від 22 січня 2019 року відкрито касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
20. Розпорядженням заступника керівника апарату Верховного Суду - керівника секретаріату Касаційного адміністративного суду - від 24 червня 2019 року, у зв`язку зі зміною спеціалізації та введенням до іншої судової палати судді-доповідача в цій справі, призначений повторний автоматизований розподіл указаної касаційної скарги.
21. За наслідками повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30 травня 2019 року касаційну скаргу передано на розгляд колегії суддів: судді-доповідачу Радишевській О.Р., суддям Кашпур О.В., Уханенку С.А.
V. Джерела права та акти їхнього застосування
22. 08 лютого 2020 року набрав чинності Закон України від 15 січня 2020 року № 460-IX «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким до окремих положень Кодексу адміністративного судочинства України, у тому числі щодо меж касаційного перегляду, унесені зміни.
23. Водночас пунктом 2 розділу ІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону від 15 січня 2020 року №460-IX передбачено, що касаційні скарги на судові рішення, які подані і розгляд яких не закінчено до набрання чинності цим Законом, розглядаються в порядку, що діяв до набрання чинності цим Законом.
24. З урахуванням викладеного, розглядаючи цю справу, Суд керується положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, що діяли до набрання чинності змін, унесених Законом України від 15 січня 2020 року № 460-IX.
25. Частиною другою статті 19 Конституції України обумовлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
26. 05 жовтня 2016 року набрав чинності Закон України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року №1404-VIII (далі - Закон №1404-VIII).
27. Пунктом 5 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII передбачено, що відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі виконавчих документів - постанов державних виконавців про стягнення виконавчого збору.
28. Відповідно до частини першої статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір - це збір, що справляється на всій території України за примусове виконання рішення органами державної виконавчої служби. Виконавчий збір стягується з боржника до Державного бюджету України.
29. Згідно з частиною другою статті 27 Закону №1404-VIII виконавчий збір стягується державним виконавцем у розмірі 10 відсотків суми, що фактично стягнута, повернута, або вартості майна боржника, переданого стягувачу за виконавчим документом.
30. Частиною шостою статті 27 Закону №1404-VIII передбачено, що у разі наступних пред`явлень державному виконавцю до виконання виконавчого документа виконавчий збір стягується в частині, що не була стягнута під час попереднього виконання.
31. Відповідно до частини п`ятої статті 26 Закону №1404-VIII виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня надходження до нього виконавчого документа виносить постанову про відкриття виконавчого провадження, в якій зазначає про обов`язок боржника подати декларацію про доходи та майно боржника, попереджає боржника про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей.
32. У постанові про відкриття виконавчого провадження за рішенням, примусове виконання якого передбачає справляння виконавчого збору, державний виконавець зазначає про стягнення з боржника виконавчого збору в розмірі, встановленому  статтею 27  цього Закону.
33. Згідно з пунктом 9 частини першої статті 39 Закону №1404-VIII виконавче провадження підлягає закінченню у разі фактичного виконання в повному обсязі рішення згідно з виконавчим документом.
34. Відповідно до частини третьої статті 40 Закону №1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктами 1, 3, 4, 6 частини першої статті 37 цього Закону, закінчення виконавчого провадження з підстав, передбачених пунктами 1, 2, 4, 6, 9 (крім випадку, передбаченого частиною дев`ятою статті 27 цього Закону), 11, 14 і 15 частини першої статті 39 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець не пізніше наступного робочого дня з дня повернення виконавчого документа (закінчення виконавчого провадження) виносить постанову про стягнення виконавчого збору, яку виконує в порядку, встановленому цим Законом.
VI. Позиція Верховного Суду
35. Спір у цій справі виник у зв`язку з прийняттям органом примусового виконання рішень постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні, яке закінчено у зв`язку з фактичним виконанням в повному обсязі рішення.
36. Особливістю цієї справи є те, що рішення було виконано боржником шляхом унесення суми боргу безпосередньо на рахунок стягувача, що, на думку судів попередніх інстанцій, свідчить про самостійне виконання рішення і, як наслідок, про відсутність правових підстав для стягнення виконавчого збору.
37. Суд зазначає, що Верховний Суд уже вирішував справи, які стосувалися підстав та порядку нарахування виконавчого збору.
38. Так, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 вирішувалося питання правового режиму застосування частини другої статті 27 та частини третьої статті 40 Закону № 1404-VIII при винесенні державним виконавцем постанови про стягнення виконавчого збору у виконавчому провадженні у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстави, передбаченої пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону (стягувач подав письмову заяву про повернення виконавчого документа).
39. У вказаній справі Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що за змістом виконавчий збір є винагородою за вчинення заходів примусового виконання рішення, за умови, що такі заходи привели до виконання рішення. Обов`язковими умовами стягнення виконавчого збору є: 1) фактичне виконання виконавчого документа; 2) вжиття державним виконавцем заходів примусового виконання рішень. 
40. У цій справі суди попередніх інстанцій вважали, що виконання боржником обов`язку не було наслідком вчинення виконавчих дій, адже суму боргу боржник вніс безпосередньо на рахунок стягувача.
41. Суд не погоджується з таким висновком судів попередніх інстанцій.
42. Суд уважає, що рахунок, на який боржник уніс суму боргу, не може бути вирішальним критерієм розмежування самостійного (добровільного) і примусового виконання рішення.
43. Виходячи з природи виконавчого збору та викладених у постанові від 11 березня 2020 року у справі № 2540/3203/18 умов стягнення виконавчого збору, оцінка того, чи було рішення виконано самостійно має відбуватися через оцінку змісту й обсягу вчинених у виконавчому провадженні виконавчих дій та їхнього зв`язку із наслідками у вигляді погашення боржником заборгованості.
44. За змістом частини першої статті 40 Закону № 1404-VIII звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації. 
45. Водночас суди попередніх інстанцій не досліджували, які заходи примусового виконання рішень були вжиті державним виконавцем і не зазначили, чому вони вважають, що вони не призвели до фактичного виконання в повному обсязі рішення.
46. Виходячи із змісту принципу офіційного з`ясування всіх обставин у справі в адміністративному судочинстві, саме на суд покладається обов`язок визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню, виходячи зі змісту позовних вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів, і вжити заходів для виявлення та витребування доказів.
47. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
48. Це означає, що судове рішення має містити пояснення (мотиви), чому суд уважає ту чи іншу обставину доведеною або не доведеною, чому суд урахував одні докази, але не взяв до уваги інших доказів, чому обрав ту чи іншу норму права (закону), а також чому застосував чи не застосував встановлений нею той чи інший правовий наслідок. Кожен доречний і важливий аргумент особи, яка бере участь у справі, повинен бути проаналізований і одержати відповідь суду.
49. З урахуванням викладеного Суд уважає, що висновки судів першої та апеляційної інстанцій про правомірність спірної постанови є передчасними, та такими, що зроблені без повного з`ясування обставин, що мають значення для вирішення справи, а отже, оскаржувані судові рішення не є такими, що відповідають вимогам законності та обґрунтованості, що встановлені статтею 242 КАС України.
50. Згідно з частиною другою статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази або суд необґрунтовано відхилив клопотання про витребування, дослідження або огляд доказів, або інше клопотання (заяву) учасника справи щодо встановлення обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
51. Отже, судом першої інстанції було допущено порушення норм процесуального права, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, а суд апеляційної інстанції не усунув цих порушень. 
52. Викладене, з огляду на вимоги частини другої статті 353 КАС України, є підставою для скасування судових рішень судів попередніх інстанцій з направленням справи на новий розгляд.
53. Суду першої інстанції під час нового розгляду справи необхідно взяти до уваги викладене в мотивувальній частині цієї постанови, установити наведені в ній обставини, що входять до предмета доказування у цій справі, дати правильну юридичну оцінку встановленим обставинам і постановити рішення відповідно до вимог статті 242 КАС України.
VII. Судові витрати
54. Оскільки Суд не змінив та не ухвалив нового рішення, судові витрати, відповідно до статті 139 КАС України, розподілу не підлягають.
55. Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
56. Касаційну скаргу Уманського міського відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Черкаській області задовольнити частково.
57. Рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2018 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 12 грудня 2018 року у справі №823/1281/17 скасувати.
58. Адміністративну справу №823/1281/17 направити на новий розгляд до Черкаського окружного адміністративного суду.
59. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.
Суддя-доповідач:                                                                                О.Р. Радишевська
Судді:                                                                                                    О.В. Кашпур
                                                                                                    С.А. Уханенко