ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/6946/21 Справа № 202/3054/20 	  	Суддя у 1-й інстанції - Кухтін Г. О. Суддя у 2-й інстанції - Ткаченко І. Ю.	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї НИ 

12 листопада 2021 року Дніпровський Апеляційний суд у складі:                  головуючого - судді Ткаченко І.Ю.
               суддів        - Деркач Н.М., Пищиди М.М.,
розглянувши у спрощеному позовному провадженні в м. Дніпро цивільну справу
за позовом  ОСОБА_1 до Приватного акціонерного товариства «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та компенсації моральної шкоди 
за апеляційною скаргою ОСОБА_1 
на рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2021 року,- 

В С Т А Н О В И В:

21 травня 2020 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача, за результатами розгляду якого просив суд стягнути з ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» на користь позивача середній заробіток за час затримки видачі трудової книжки у сумі 43132, 10 грн. (6945,00 грн. х 6 місяців з листопада 2019 року по квітень 2020 року) відповідно до ст. 235 КЗпП України, грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки у кількості 61 день – 20173,57 грн. відповідно до ст. 82 КЗпП України, середній заробіток за затримку розрахунку при звільненні, виходячи із розміру середнього заробітку – 6945,00 грн. на місяць та тривалості затримки, починаючи з дати звільнення (07.05.2020) та закінчуючи днем ухвалення рішення по справі відповідно до ст. 117 КЗпП України, моральну шкоду у розмірі 50000 грн. – 237-1 КЗпП України. Заявлені вимоги були обґрунтовані порушенням відповідачем КЗпП України. Так 04.11.2019 позивачу було відмовлено у видачі трудової книжки та розрахунку при звільненні, вказаному передувало подання 21.10.2019 заяви останнього про звільнення до відділу кадрів де йому повідомили про необхідність відпрацювання двох тижнів. Позивач вважав, що його звільнення мало бути проведено 04.11.2019, однак, лише 07.05.2020 відповідач видав позивачу трудову книжку та наказ про звільнення. Позивачу була невиплачена заробітна плата за період з листопада 2019 по 07.05.2020 та компенсація за невикористані дні відпустки (а.с.1-5).

Рішенням Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2021 року відмовлено у повному обсязі у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до ПрАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» про стягнення невиплаченої заробітної плати, середнього заробітку за період затримки розрахунку при звільненні та компенсації моральної шкоди (а.с.102-105).

Не погодившись із рішенням суду, ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції і ухвалити нове, яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі (а.с.107-109).

В порядку ст. 360 УПК України від відповідача надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на безпідставність та необґрунтованість апеляційної скарги, просив залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду без змін. 
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Перевіривши матеріали справи, законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу залишити без задоволення.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що з 23.05.2001 позивач перебував у трудових відносинах з ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод» (а.с.8-10).
01.03.2019 наказом № 435-к позивач зайняв посаду заступника директора з розвитку ПАТ «Дніпропетровський агрегатний завод».
У відповідності до наказу відповідача № 29/2/68 від 29.08.2019, у зв`язку із триваючою економічною кризою в країні та з метою не допуску скорочення працівників підприємства на підставі ст. 56 КЗпП встановлено з 01.11.2019 по 01.03.2020 для всіх працівників підприємства графік роботи в режимі двох денного робочого тижня з 8 годинним робочим днем. Оплату праці проводити згідно табелю-календаря пропорційно відпрацьованому часу.
27.09.2019 за № 27/2/68 підписано наказ, яким скасовано попередній наказ № 29/2/68 від 29.08.2019 та встановлено з 01.12.2019 по 01.03.2020 для всіх працівників підприємства графік роботи в режимі 1 денного робочого тижня с 8-ми годинним робочим днем. Оплату праці проводити згідно табелю-календаря пропорційно відпрацьованому часу.
Дію наказу 27.09.2019 за № 27/2/68 було продовжено до 01.09.2020, відповідно до наказу № 23/2/68 від 23.12.2019 та № 30/2/68 від 30.03.2020.
21.10.2019 позивач подав заяву про звільнення за згодою сторін, яка була прийнята за вих. 80-1461 від 21.10.2019. У відповідній заяві не зазначено конкретної дати з якої позивач/працівник має намір бути звільненим (а.с.11).
Після чого, позивач неодноразово звертався у письмовій формі до відповідача з метою отримання трудової книжки та повного розрахунку.
У відповідності до запису у трудовій книжці та наказу (розпорядження) № 463к про припинення трудового договору, позивач був звільнений 07.05.2020 за угодою сторін – п.1 ст. 36 КЗпП України, залишилось 61 днів відпустки.
15.07.2020 позивачу було виплачено кошти у сумі 3190, 00 грн., відповідно до відомості на виплату готівки № А-00033621 - заробітна плата за листопад 2019 року.
15.07.2020 позивачу було виплачено кошти у сумі 1678, 00 грн., відповідно до відомості на виплату готівки № А-00033622 - заробітна плата за грудень 2019 року.
15.07.2020 позивачу було виплачено кошти у сумі 1674, 00 грн., відповідно до відомості на виплату готівки № А-00033623 - заробітна плата за січень 2020 року.
15.07.2020 позивачу було виплачено кошти у сумі 1581, 00 грн., відповідно до відомості на виплату готівки № А-00033624 - заробітна плата за лютий 2020 року.
15.07.2020 позивачу було виплачено кошти у сумі 13394 грн., відповідно до відомості на виплату готівки № А-00033625 - заробітна плата за травень 2020 року.
У відповідності до довідки відповідача про заборгованість по заробітній платі по особі позивача станом на 08.07.2020 за період – листопад 2019 рік, нараховано – 3556, 64 грн., до виплати – 2828, 00 грн.
Відповідно до довідки про заборгованість по компенсаційним витратам по особі позивача станом на 08.07.2020, за період листопад 2019 року нараховано 455, 48 грн., до виплати – 362,00 грн., за грудень 2019 року – 1892,13 грн., до сплати – 1678,00 грн., за січень 2020 року – 1866,79 грн., до сплати – 1674,00 грн., за лютий 2020 року нараховано – 1749,95 грн., до сплати – 1581,00 грн.,
Сума компенсації за невикористану відпустку по особі позивача складає 13394,00 грн. за 61 день, що підтверджується відповідною довідкою відповідача.
За відомостями, що містяться у відкритому сервісі Пенсійного фонду відповідачем було сплачено на рахунок позивача кошти у сумах: за серпень 2019 року 8190, 39 грн., жовтень 2019 року 8695,45 грн., листопад 2019 року – 4012,12 грн., грудень 2019 року 1892, 13 грн.
Позивач подав заяву на звільнення з посиланням саме на пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, однак без зазначення конкретної дати звільнення. Належних, достатніх та допустимих доказів наявності домовленості між сторонами про звільнення позивача саме 04.11.2019 суду надано не було.
В подальшому позивач був звільнений 07.05.2020 за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу (розпорядження) № 463к про припинення трудового договору відповідача. Вказаний наказ позивачем оскаржено не було.
Накази про зміну умов праці (графіку роботи, скорочення робочого часу, як наслідок пропорційного зменшення розміру заробітної плати) також, позивачем не оскаржувались.
Таким чином, слід дійти висновку, що позивач та відповідач припинили трудові відносини саме 07.05.2020.
Судом також встановлено, і не заперечується позивачем, що 07.05.2020, тобто у день його звільнення, йому було видано трудову книжку. 

Відмовляючи у задоволені позовних вимог, суд першої інстанції виходив із того, що наказ про звільнення позивачем не був оскаржений, останнього звільнено 07.05.2020 року за згодою сторін та того ж дня йому видано трудову книжку, а тому підстави для стягнення середнього заробітку за час затримки видачі трудової книжки відсутні. 

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України підставами припинення трудового договору є угода сторін.
У випадку, коли працівник вимагає достроково розірвати укладений з ним трудовий договір, а роботодавець не заперечує щодо припинення з цим працівником трудових відносин, такий договір може бути припинено за угодою сторін згідно з пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України. Необхідно зазначити, що законодавством не встановлено відповідного порядку чи строків припинення трудового договору за угодою сторін, у зв`язку з чим вони визначаються працівником і власником або уповноваженим ним органом у кожному конкретному випадку.
Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України застосовується у випадку взаємної згоди сторін трудового договору, пропозиція (ініціатива) про припинення трудового договору за цією підставою може виходити як від працівника, так і від власника або уповноваженого ним органу. За угодою сторін може бути припинено як трудовий договір, укладений на невизначений строк, так і строковий трудовий договір. Припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України не передбачає попередження про звільнення ні від працівника, ні від власника або уповноваженого ним органу. День закінчення роботи визначається сторонами за взаємною згодою.
Пропозиція (ініціатива) і сама угода сторін про припинення трудового договору за пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України можуть бути викладені як в письмовій, так і в усній формі. Якщо працівник подає письмову заяву про припинення трудового договору, то в ній мають бути зазначені прохання звільнити його за угодою сторін і дата звільнення. Саме ж оформлення припинення трудового договору за угодою сторін має здійснюватися лише в письмовій формі. У наказі (розпорядженні) і трудовій книжці зазначаються підстава звільнення за угодою сторін з посиланням на пункт 1 частини першої статті 36 КЗпП України і раніше домовлена дата звільнення.
Таким чином, передбачена пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України угода сторін є самостійною підставою припинення трудового договору, яка відрізняється від розірвання трудового договору з ініціативи працівника та з ініціативи власника підприємства, установи, організації або уповноваженого ним органу тим, що в цьому разі потрібне спільне волевиявлення сторін, спрямоване на припинення трудових відносин в обумовлений строк і саме з цих підстав.
Вказаних висновків Верховний Суд у складі Касаційного цивільного суду дійшов в постанові від 31.08.2020 у справі № 359/5905/18.
В той же час, як встановлено із матеріалів справи, позивач подав заяву на звільнення з посиланням саме на пунктом 1 частини першої статті 36 КЗпП України, однак без зазначення конкретної дати звільнення. Належних, достатніх та допустимих доказів наявності домовленості між сторонами про звільнення позивача саме 04.11.2019 суду надано не було ні суду першої інстанції ні апеляційному суду.
Посилання апелянта, що при поданні заяви про звільнення, адміністрація відповідача вимагала відпрацювання ще двох тижнів, колегія суддів відхиляє, оскільки необхідність у відпрацюванні передбачена при поданні заяви про звільнення за власним бажанням (ст. 38 КЗпП України).
У листі МІНІСТЕРСТВО СОЦІАЛЬНОЇ ПОЛІТИКИ УКРАЇНИ від 04.04.2014 р.№ 60/06/186-14 зазначається, що звільнення за угодою сторін означає, що роботодавцем та найманим працівником досягнуто спільної згоди щодо припинення трудового договору у визначений строк. Для припинення трудового договору за угодою сторін необхідно, щоб було взаємне волевиявлення сторін.
У ч. 1 п. 8 постанови пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами трудових спорів» від 6 листопада 1992 року № 9 зазначається, що при домовленості між працівником і роботодавцем про припинення трудового договору за пунктом 1 статті 36 КЗпП договір припиняється у строк, визначений сторонами.
Анулювання такої домовленості може мати місце лише при взаємній згоді про це власника і працівника.
Судом першої інстанції встановлено, що позивач був звільнений 07.05.2020 за угодою сторін на підставі п.1 ст. 36 КЗпП України, згідно наказу (розпорядження) № 463к про припинення трудового договору відповідача. Вказаний наказ позивачем оскаржено не було.
Накази про зміну умов праці (графіку роботи, скорочення робочого часу, як наслідок пропорційного зменшення розміру заробітної плати) також, позивачем не оскаржувались.
Судом також встановлено, і не заперечується позивачем, що 07.05.2020, тобто у день його звільнення, йому було видано трудову книжку. 
З урахуванням зазначеного, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що підстави для стягнення середнього заробітку з відповідача за час затримки видачі трудової книжки у сумі 43 132, 10 грн. відповідно до ст. 235 КЗпП України відсутні.
З тих же підстав (не оскарження наказу про звільнення), відсутності доказів наявності домовленості між сторонами про звільнення позивача саме 04.11.2019, з урахуванням довідки по невикористану відпустку по особі позивача, що складає 13 394,00 грн. за 61 день, та відомості на виплату готівки № А-00033625, а тому вимога позивача про стягнення з відповідача грошової компенсації за всі не використані дні щорічної відпустки у кількості 61 день у розмірі 20 173, 57 грн. відповідно до ст. 82 КЗпП України, також задоволенню не підлягає.
Матеріали справи не містять доказів на підтвердження, що середній заробіток позивача на момент звільнення складав 6 945, 00 грн., відсутні докази наявності заборгованості відповідача на момент ухвалення рішення, виходячи із відомостей на виплату готівки, даних наданих із відкритого сервісу Пенсійного фонду та враховуючи скорочений графік роботи підприємства з листопада 2019, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що вимога позивача про стягнення з відповідача середнього заробітку за затримку розрахунку при звільненні, виходячи із розміру середнього заробітку – 6 945, 00 грн. на місяць та тривалості затримки, починаючи з дати звільнення (07.05.2020) та закінчуючи днем ухвалення рішення по справі, відповідно до ст. 117 КЗпП України не підлягає задоволенню. 
Вищенаведеним спростовуються доводи апеляційної скарги про те, що суд першої інстанції не встановив факт того, що роботодавець не призвів розрахунку з позивачем середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 04.11.2019 року.
Інші доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Отже, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив судове рішення, яке відповідає вимогам закону.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи («Проніна проти України», №63566/00, §23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Виходячи з вищевикладеного, колегія суддів вважає, що наведені в апеляційній скарзі доводи не спростовують висновків суду по суті вирішення указаного позову та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального права, тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення має бути залишено без змін.

Керуючись ст. ст. 259, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.

Рішення Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 17 травня 2021 року - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів в передбаченому законом порядку.

Судді: