РІВНЕНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2021 року
м. Рівне

Справа № 569/12606/18
Провадження № 22-ц/4815/847/21

Рівненський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді: Гордійчук С.О.,
суддів: Боймиструка С.В., Шимківа С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

учасники справи: 
позивач:  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Публічне акціонерне товариство «Брокбізнесбанк», ОСОБА_2 , 

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження в м. Рівне апеляційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2021 року, ухвалене в складі судді Кучиної Н.Г., повний текст якого складено 29 березня 2021 року у справі № 569/12606/18,

в с т а н о в и в :
У липні 2018 року  ОСОБА_1 звернулася до суду із позовною заявою до ПАТ «Брокбізнесбанк», третя особа без самостійних вимог на предмет спору ОСОБА_2 про визнання недійсними договорів.
Позов обґрунтовано тим, що 15 листопада 2017 року між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір №196 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги. У зв`язку із укладенням сторонами договору про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15.11.2017 року за кредитним договором №03Кл-07 від 18.01.2007 року, що укладений між Первісним кредитором та Позичальником - ОСОБА_1 , Первісний кредитор передав, а Новий кредитор прийняв права вимоги за Іпотечним договором №03Кл-07/і з усіма додатковими угодами та додатками до нього, про що між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 було укладено Договір про відступлення права вимоги за Іпотечним договором, посвідчений 16.11.2017 року Кисельовою Н.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу, зареєстрованим в реєстрі за №1881. Тобто ПАТ «Брокбізнесбанк» продав для ОСОБА_2 право вимоги за кредитним договором №03Кл-07 від 18.01.2007 року на загальну суму, що складає 502542,12 грн або 18966,45 дол. США. Проте такої суми прав вимоги у ПАТ «Брокбізнесбанк» на момент укладення Договору № 196 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15.11.2017 року не існувало. 
Позивач вважає, що вищевказані договори про відступлення права вимоги та відступлення прав за іпотечним договором є незаконними та такими, що підлягають визнанню недійсними.
Рішенням Рівненського міського суду Рівненської області від 27 березня 2021 року у задоволені позову відмовлено. 
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, позивач посилаючись на неправильне застосування судом норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить його скасувати та ухвалити нове рішення яким в позовні вимоги задовольнити.
Зазначає, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить положенням частини 3 статті 512 та статті 1054 ЦК України, оскільки для зобов`язань які виникли на підставі кредитного договору, характерними є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор – банк або інша фінансова установа. Фізична особа, у будь-якому статусі, не наділена правом надавати фінансові послуги, оскільки такі надаються лише або спеціалізованими установами, якими є банки, або іншими установами які мають право на здійснення фінансових операцій, та внесені до реєстру фінансових установ.
Вважає що між банком та ОСОБА_2 укладено договір факторингу, а не цесії. 
Покликається на те, що всупереч положенням ст. 1079 ЦК України договір № 196 про відступлення (купівлю-продаж) прав вимоги від 15.11.2017 року укладений ПАТ «Брокбізнесбанк» з ОСОБА_2 , як з фізичною особою, що підтверджує недійсність цього договору.
Відзив на апеляційну скаргу не надходив.
Представник позивача в судове засідання не з`явився повторно, про день та час розгляду справи був належним чином повідомленний. Причиною неявки до суду апеляційної інстанції представника є надання переваги участі у розгляді іншої справи.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа Сандерс С. А. проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
У постанові Верховного Суду від 01 жовтня 2020 року у справі №361/8331/18 вказано, що "якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні."
Ч.3 п.2,3 ст.223 ЦПК України передбачено, що якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомленні про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі: повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника), крім відповідача, незалежно від причин неявки; неявки представника в судове засідання, якщов судове засідання з`явилася особа, яку він представляє, або інший її представник. 
Враховуючи, що поважність причин повторної неявки  представника позивача судом апеляційної інстанції не встановлена, заявник реалізував своє право на викладення відповідних аргументів в апеляційній скарзі та, зважаючи на межі розгляду справи в суді апеляційної інстанції (стаття 367 ЦПК України), колегія суддів дійшла висновку про розгляд справи у відсутності представника позивача.
У частині третій статті 3 ЦПК України визначено, що провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Згідно із ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Статтею 352 ЦПК України передбачено, що підставами апеляційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права. 
Відповідно до частин 1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Таким вимогам судове рішення відповідає.
Установлено, що 18 січня 2007 року між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 03КЛ-07, за яким позичальник отримала кредит в сумі 150 800,00 доларів США зі строком погашення кредиту до 17 січня 2010 року.
У забезпечення виконання зобов`язань за кредитом 18 січня 2007 року укладений іпотечний договір № 03Кл-07/і за яким іпотекодавець ОСОБА_1 передала в іпотеку приміщення кафе « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 524 кв. м, яке розташоване на АДРЕСА_1 .
15 листопада 2017 року між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 укладено договір № 196 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги, відповідно до якого в порядку та на умовах, визначених цим договором, банк відступає шляхом продажу новому кредитору належні банку, а новий кредитор набуває в обсязі та на умовах, визначених цим договором, права вимоги банку до позичальників, іпотекодавців, поручителів, зазначених у додатку № 1 до цього договору, включаючи права вимоги до правонаступників боржників, спадкоємців боржників, страховиків або інших осіб, до яких перейшли обов`язки боржників або які зобов`язані виконати обов`язки боржників, за кредитними договорами, договорами поруки, іпотечними договорами, з урахуванням усіх змін, доповнень і додатків до них, згідно реєстру у додатку № 1 до цього договору. Новий кредитор сплачує банку за права вимоги грошові кошти у сумі та порядку, визначених цим договором. Сторони домовились, що відступлення банком новому кредитору прав вимоги за договором іпотеки (застави), що були укладені в забезпечення виконання зобов`язань боржників основними договорами та були посвідчені нотаріально, відбувається за окремим договором, який укладається між сторонами одночасно із укладенням цього договору, та підлягає нотаріальному посвідченню.
Згідно із додатком № 1 до договору № 196 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15 листопада 2017 року «Реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються, та боржників за такими договорами», до таких договорів, за якими відступаються права вимоги, є:
- кредитний договір від 18 січня 2007 року № 03КЛ-07, який укладений між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 , та додаткові угоди і додатки до нього, що є його невід`ємною частиною, за наявності таких;
- іпотечний договір від 18 січня 2007 року № 03Кл-07/і, який укладений між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_1 , та посвідчений приватним нотаріусом Рівненського міського нотаріального округу Матвійчуком О.С. за реєстровим № 147, та додаткові угоди і додатки до нього, що є його невід`ємною частиною, за наявності таких;
- договір поруки від 18 січня 2007 року № 03КЛ-07/п, який укладений між АТ «Брокбізнесбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_3 і додаткові угоди та додатки до нього, що є його невід`ємною частиною, за наявності таких;
- договір поруки від 24 лютого 2010 року № 03КЛ-07/п1, що укладений між АТ «Брокбізнесбанк», ОСОБА_1 та ОСОБА_4 і додаткові угоди та додатки до нього, що є його невід`ємною частиною, за наявності таких.
У зв`язку із укладенням сторонами договору № 196 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 15 листопада 2017 року за кредитним договором від 18 січня 2007 року № 03Кл-07, що укладений між первісним кредитором та позичальником – ОСОБА_1 , первісний кредитор передав, а новий кредитор прийняв права вимоги за іпотечним договором № 03Кл-07/і, укладеним між первісним кредитором (як іпотекодержателем) і боржником (як іпотекодавцем), посвідченим приватним нотаріусом Рівненського МНО Матвійчуком О. С. 18 січня 2007 року за реєстровим № 147, з усіма додатковими угодами та додатками до нього, про що між АТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 укладено договір про відступлення права вимоги за іпотечним договором, посвідчений 16 листопада 2017 року приватним нотаріусом Київського МНО Кисельовою Н. В., зареєстрованим в реєстрі за № 1881.
Статтею 638 ЦК України визначено, що договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За договором купівлі-продажу одна сторона (продавець) передає або зобов`язується передати майно (товар) у власність другій стороні (покупцеві), а покупець приймає або зобов`язується прийняти майно (товар) і сплатити за нього певну грошову суму (стаття 655 ЦК України).
Відповідно до частин третьої та четвертої статті 656 ЦК України предметом договору купівлі-продажу може бути право вимоги, якщо вимога не має особистого характеру. До договору купівлі-продажу права вимоги застосовуються положення про відступлення права вимоги, якщо інше не встановлено договором або законом. До договору купівлі-продажу на біржах, конкурсах, аукціонах (публічних торгах), договору купівлі-продажу валютних цінностей і цінних паперів застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено законом про ці види договорів купівлі-продажу або не випливає з їхньої суті.
У частині першій статті 215 ЦК України передбачено, що підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою–третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Як зазначено у частині першій статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 512 ЦК України кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
За частиною першою статті 513 ЦК України правочин щодо заміни кредитора у зобов`язанні вчиняється у такій самій формі, що і правочин, на підставі якого виникло зобов`язання, право вимоги за яким передається новому кредиторові.
Відповідно до статті 514 ЦК України до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, правова природа договору відступлення права вимоги полягає в тому, що у конкретному договірному зобов`язанні первісний кредитор замінюється на нового кредитора, який за відступленою вимогою набуває обсяг прав, визначений договором, в якому виникло таке зобов`язання.
Вказані норми права визначають такі ознаки договору відступлення права вимоги: 1) предметом договору є відступлення права вимоги виконання обов`язку у конкретному зобов`язанні; 2) зобов`язання, у якому відступлене право вимоги, може бути як грошовим, так і не грошовим (передача товарів, робіт, послуг тощо); 3) відступлення права вимоги може бути оплатним, а може бути безоплатним; 4) форма договору відступлення права вимоги має відповідати формі договору, у якому виникло відповідне зобов`язання; 5) наслідком договору відступлення права вимоги є заміна кредитора у зобов`язанні.
Відповідно до статті 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). Клієнт може відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором. Зобов`язання фактора за договором факторингу може передбачати надання клієнтові послуг, пов`язаних із грошовою вимогою, право якої він відступає.
Згідно зі статтею 1078 ЦК України предметом договору факторингу може бути право грошової вимоги, строк платежу за якою настав (наявна вимога), а також право вимоги, яке виникне в майбутньому (майбутня вимога). Майбутня вимога вважається переданою фактору з дня виникнення права вимоги до боржника. Якщо передання права грошової вимоги обумовлене певною подією, воно вважається переданим з моменту настання цієї події. У цих випадках додаткове оформлення відступлення права грошової вимоги не вимагається.
Відповідно до статті 1079 ЦК України сторонами у договорі факторингу є фактор і клієнт. Клієнтом у договорі факторингу може бути фізична або юридична особа, яка є суб`єктом підприємницької діяльності. Фактором може бути банк або інша фінансова установа, яка відповідно до закону має право здійснювати факторингові операції.
Згідно зі статтею 1084 ЦК України, якщо відповідно до умов договору факторингу фінансування клієнта здійснюється шляхом купівлі у нього фактором права грошової вимоги, фактор набуває права на всі суми, які він одержить від боржника на виконання вимоги, а клієнт не відповідає перед фактором, якщо одержані ним суми є меншими від суми, сплаченої фактором клієнтові. Якщо відступлення права грошової вимоги факторові здійснюється з метою забезпечення виконання зобов`язання клієнта перед фактором, фактор зобов`язаний надати клієнтові звіт і передати суму, що перевищує суму боргу клієнта, який забезпечений відступленням права грошової вимоги, якщо інше не встановлено договором факторингу. Якщо сума, одержана фактором від боржника, виявилася меншою від суми боргу клієнта перед фактором, який забезпечений відступленням права вимоги, клієнт зобов`язаний сплатити факторові залишок боргу.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 1, пункту 11 частини першої статті 4 Закону України від 12 липня 2001 року № 2664-ІІІ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» (далі – Закон № 2664-ІІІ) фінансова послуга – це операції з фінансовими активами, що здійснюються в інтересах третіх осіб за власний рахунок чи за рахунок цих осіб, а у випадках, передбачених законодавством, – і за рахунок залучених від інших осіб фінансових активів, з метою отримання прибутку або збереження реальної вартості фінансових активів. Факторинг вважається фінансовою послугою.
Згідно з частиною першою статті 6 Закону № 2664-ІІІ фінансові послуги відповідно до положень цього Закону надаються суб`єктами господарювання на підставі договору. Договір, якщо інше не передбачено законом, повинен містити: 1) назву документа; 2) назву, адресу та реквізити суб`єкта господарювання; 3) відомості про клієнта, який отримує фінансову послугу: прізвище, ім`я, по батькові, адреса проживання – для фізичної особи, найменування та місцезнаходження – для юридичної особи; 5) найменування фінансової операції; 6) розмір фінансового активу, зазначений у грошовому виразі, строки його внесення та умови взаєморозрахунків; 7) строк дії договору; 8) порядок зміни і припинення дії договору; 9) права та обов`язки сторін, відповідальність сторін за невиконання або неналежне виконання умов договору; 9-1) підтвердження, що інформація, зазначена в частині другій статті 12 цього Закону, надана клієнту; 10) інші умови за згодою сторін; 11) підписи сторін.
Відповідно до глави 73 ЦК України правова природа факторингу полягає у наданні фактором (посередником) платної фінансової послуги клієнту. Зміст цієї послуги полягає у наданні (фінансуванні) фактором грошових коштів клієнту за плату. При цьому клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до боржника. Клієнт може зобов`язатись відступити факторові свою грошову вимогу до боржника в рахунок виконання свого зобов`язання з повернення отриманих коштів та здійснення оплати за надану фінансову послугу. Або клієнт може зобов`язатися відступити факторові свою грошову вимогу до боржника з метою забезпечення виконання свого зобов`язання перед фактором, яке в майбутньому буде виконане клієнтом шляхом сплати факторові коштів, у тому числі за надану фінансову послугу.
Отже, договір факторингу має такі ознаки: 1) предметом договору є надання фінансової послуги за плату; 2) зобов`язання, в якому клієнтом відступається право вимоги, може бути тільки грошовим; 3) договір факторингу має передбачати не тільки повернення фінансування фактору, а й оплату клієнтом наданої фактором фінансової послуги; 4) договір факторингу укладається тільки в письмовій формі та має містити визначені Законом № 2664-ІІІ умови; 5) мета договору полягає у наданні фактором та отриманні клієнтом фінансової послуги.
З наведеного вбачається, що договір відступлення права вимоги та договір факторингу можуть мати схожі умови, проте їх правова природа, предмет та мета укладення суттєво відрізняються.
Так, якщо предметом та метою укладеного договору є відступлення права вимоги, а інші суттєві умови договору притаманні як договорам відступлення права вимоги, так і договорам факторингу, то за відсутності доказів, що підтверджують надання новим кредитором фінансової послуги (надання грошових коштів за плату) попередньому кредитору, у суду немає підстав вважати такий договір відступлення права вимоги договором факторингу.
Якщо укладений договір відступлення права вимоги містить умови, які притаманні виключно договору факторингу, або навпаки, то суд має з`ясувати, який саме договір укладений сторонами, з урахування всієї сукупності його суттєвих ознак.
Згідно зі статтею 177 ЦК України об`єктами цивільних прав є речі, у тому числі гроші та цінні папери, інше майно, майнові права, результати робіт, послуги, результати інтелектуальної, творчої діяльності, інформація, а також інші матеріальні і нематеріальні блага.
Відповідно до частини першої статті 178 ЦК України об`єкти цивільних прав можуть вільно відчужуватися або переходити від однієї особи до іншої в порядку правонаступництва чи спадкування або іншим чином, якщо вони не вилучені з цивільного обороту, або не обмежені в обороті, або не є невід`ємними від фізичної чи юридичної особи.

Майном як особливим об`єктом вважаються окрема річ, сукупність речей, а також майнові права та обов`язки. Майнові права є неспоживною річчю. Майнові права визнаються речовими правами (стаття 190 ЦК України).
Право вимоги у зобов`язанні є майновим правом, яке має цивільну оборотоздатність та може вільно відчужуватись з урахуванням обмежень, встановлених нормами глави 47 ЦК України.
Отже, відступлення права вимоги може відбуватися, зокрема на підставі договору купівлі-продажу, дарування, міни. Якщо право вимоги відступається за плату (так званий продаж боргів), то сторони у відповідному договорі мають визначити ціну продажу цього майнового права. Можлива різниця між вартістю права вимоги та ціною його продажу може бути обумовлена ліквідністю цього майнового права та сама по собі (за відсутності інших ознак) не свідчить про наявність фінансової послуги, яка надається новим кредитором попередньому.
Зміст зобов`язання, у якому відступається право вимоги (оплата за поставлений товар, надану послугу, повернення наданих коштів тощо), не впливає на оборотоздатність цього майнового права, тому не має вирішального значення для відмежування договору відступлення права вимоги від договору факторингу.
Такий правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 березня 2021 року у справі № 906/1174/18 (провадження № 12-1гс21).
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 05 вересня 2019 року у справі № 638/2304/17 зроблено висновок про те, що недійсність договору як приватно-правова категорія покликана не допускати або присікати порушення цивільних прав та інтересів або ж їх відновлювати. По своїй суті ініціювання спору про недійсність договору не для захисту цивільних прав та інтересів є недопустимим. Завданням цивільного судочинства є саме ефективний захист порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів. Такий захист можливий за умови, що права, свободи чи інтереси власне порушені, а учасники цивільного обороту використовують цивільне судочинство для такого захисту.
У постановах Верховного Суду від 24 квітня 2019 року у справі № 926/1172/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18 вказано, що виходячи зі змісту статей 15, 16 ЦК України, підставою для захисту судом цивільного права чи охоронюваного законом інтересу є його порушення, невизнання або оспорення. Згідно з вимогами статей 215, 216 ЦК України вимога про визнання оспорюваного правочину недійсним може бути пред`явлена однією зі сторін правочину або заінтересованою стороною, права яких були порушені укладенням спірного правочину. Позивач, реалізуючи право на судовий захист, звертаючись до суду з позовом про визнання недійсним правочину, стороною якого не є, зобов`язаний довести в установленому законом порядку, яким чином оспорюваний ним договір порушує його права та законні інтереси. Відсутність порушеного або оспорюваного права позивача є підставою для ухвалення рішення про відмову у задоволенні позову, незалежно від інших встановлених судом обставин.
Законодавством не встановлено підстав недійсності договору щодо відступлення права вимоги у разі передачі вимоги за зобов`язанням, із розміром якого сторона не погоджується, або якщо окремі складові такої заборгованості нараховані безпідставно. Обставини, пов`язані з фактичним виконанням чи невиконанням, чи частковим виконанням зобов`язань за відповідним договором не визначаються нормами матеріального права як підстава для визнання недійсним правочину щодо відступлення права вимоги за такими договорами (договору цесії). Питання про належне чи неналежне виконання сторонами зобов`язань за договором кредиту, право вимоги за яким передавалося за оспорюваним договором, підлягає дослідженню у межах спору про стягнення заборгованості та не впливає на правомірність та дійсність договору про відступлення права вимоги. Сам по собі факт укладення договору відступлення права вимоги не створює для позичальника безумовного обов`язку сплатити борг саме у такому розмірі, який зазначено в оспорюваному договорі під час його виконання. У разі отримання відповідної вимоги від нового кредитора, боржник не позбавлений права висловлювати свої заперечення проти такої вимоги на підставі наявних у нього доказів за основним зобов`язанням, що виникло на підставі кредитного договору (див. постанови Верховного Суду від 16 жовтня 2018 року у справі № 914/2567/17, від 19 листопада 2019 року у справі № 924/1014/18, від 28 січня 2020 року у справі № 924/1208/18, від 19 лютого 2020 року у справі № 639/4836/17).
Реалізація принципу змагальності сторін у цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Під час розгляду справи встановлено, що кредитний договір від 18 січня 2007 року та договір іпотеки від 18 січня 2007 року не визнано недійсними, зобов`язання за кредитним договором позивачем не виконані.
Визначаючи, що зобов`язання переходить до нового кредитора в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, необхідно враховувати, що відступлення таких прав є неможливим лише стосовно недійсних вимог (тобто лише в разі недійсності самого правочину, в силу якого виникло кредитне зобов`язання).
Зміст зобов`язання як правовідношення визначається сукупністю певних прав та обов`язків, відповідно, у разі описаного відступлення права вимоги до нового кредитора переходять усі права, які належали первісному кредитору. А отже, у спірних правовідносинах обсяг прав визначається обсягом прав, пов`язаних із обов`язком з повернення суми кредиту і виконанням усіх похідних від цього зобов`язань.
15 листопада 2017 року ПАТ «Брокбізнесбанк» відступив ОСОБА_2 право вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором і борг на час відступлення становив 502 542,12 грн. Належними та допустимими доказами позивач не спростувала порушення нею зобов`язань за кредитним договором та відсутність заборгованості.
Вказані обставини встановлені постановою Рівненського апеляційного суду від 05 листопада 2019 року, яка залишена без змін постановою Верховного Суду від 30 вересня 2020 року в цивільній справі № 569/4513/18 за позовом  ОСОБА_1 до Товариства з обмеженою відповідальністю «Норд Груп Плюс», Товариства з обмеженою відповідальністю «Вест Стой Груп», ОСОБА_2 ,  ОСОБА_5 , Державного реєстратора Комунального підприємства «Реєстраційний офіс» Бабинської сільської ради Гощанського району Рівненської області Власенка Володимира Івановича, Комунального підприємства «Реєстраційний офіс» Бабинської сільської ради Гощанського району Рівненської області, Державного реєстратора –приватного нотаріуса Рівненського міського нотаріального округу Філіпова Миколи Михайловича, Державного реєстратора Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради Данилевич Ірини Євгенівни, Управління забезпечення надання адміністративних послуг Рівненської міської ради про скасування рішень і витребування майна з чужого незаконного володіння, а отже, відповідно до положень частини четвертої статті 81 ЦПК України ці обставини не підлягають доказуванню.
Разом з тим, позивач не позбавлений права спростовувати розмір заборгованості у межах пред`явлених до нього вимог про стягнення цієї заборгованості.
Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується із висновками місцевого суду про відсутність правових підстав для задоволення заявлених ОСОБА_1 позовних вимог, оскільки під час укладання оспорюваного правочину між ПАТ «Брокбізнесбанк» та ОСОБА_2 , сторонами дотримано вимоги цивільного законодавства щодо змісту та форми вчинення договорів.
Враховуючи наведене, правильно визначившись з характером спірних правовідносин та нормами матеріального права, які підлягають застосуванню, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку як про недоведеність ОСОБА_1 наявності фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання недійсними оспорюваних договорів, так і про недоведеність порушення цими правочинами прав та інтересів позивача.
Доводи апеляційної скарги про те, що відступлення права вимоги за кредитним договором на користь фізичної особи суперечить ст.ст. 512, 1054 ЦК України, так як для вказаних правовідносин характерним є спеціальний суб`єкт, а саме кредитор – банк або інша фінансова установа підлягають відхиленню, як безпідставні.
Постановою Правління Національного банку України від 10 червня 2014 року № 339 у ПАТ «Брокбізнесбанк» відкликано банківську ліцензію. Виконавча дирекція Фонду гарантування вкладів фізичних осіб своїм рішенням від 11 червня 2014 року № 45 розпочала ліквідацію ПАТ «Брокбізнесбанк» і призначила уповноважену особу Фонду на ліквідацію.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 червня 2021 року у справі № 346/1305/19 (провадження № 14-181цс20) зроблено висновок, що «продаж і відступлення прав вимоги за кредитними договорами та договорами забезпечення виконання зобов`язання у процедурі ліквідації банку може відбутися на конкурсних засадах на користь будь-якої особи».
Окрім того, у постанові Верховного Суду від 21.11.2018 року у справі №161/5127/17 -ц наведено правову позицію, відповідно до якої договори про відступлення прав вимоги, які укладені внаслідок електронних торгів, проведених на підставі ст.51 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», не є договорами факторингу, а отже учасником електронних торгів із продажу права вимоги може бути фізична особа або юридична особа, а не лише банк або інша фінансова установа.
Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками суду першої інстанції щодо їх оцінки.
Судом правильно встановлені фактичні обставини справи, вірно застосовано матеріальний закон та дотримана процедура розгляду, передбачена ЦПК України, а тому колегія суддів не вбачає підстав для скасування рішення суду.
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (пункт 23 рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року у справі «Проніна проти України»).
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Витрати за подання апеляційної скарги слід віднести за рахунок позивача. 
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 384 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1  залишити без задоволення.
Рішення Рівненського міського суду Рівненської області від 25 березня 2021 року залишити без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повний текст постанови складений 17 листопада 2021року.

Головуючий :                                                         Гордійчук С.О.

Судді :                                                                        Боймиструк С.В.

                                                                               Шимків С.С.