ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/1713/21                                                                 Суддя (судді) першої інстанції: Бородавкіна С.В.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 листопада 2021 року                                                                                   м. Київ
          
Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:
головуючого судді          - Єгорової Н.М.,
суддів                    - Сорочка Є.О., Федотова І.В.,
розглянувши порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Височанської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИЛА:
У березні 2021 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом до Височанської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області, в якому просила суд:
- визнати протиправним та скасувати рішення відповідача від 07 грудня 2020 року № 53-2/VIII про відмову в затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 2,00 га, у її власність для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності Височанської сільської ради (Головеньківський старостинський округ), яка знаходиться біля тракторного стану с. Головеньки Борзнянського району Чернігівської області;
- зобов`язати відповідача на найближчій сесії затвердити проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки, площею 2,00 га, у її власність для ведення особистого селянського господарства із земель комунальної власності Височанської сільської ради (Головеньківський старостинський округ), яка знаходиться біля тракторного стану с. Головеньки Борзнянського району Чернігівської області.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року в задоволенні позову відмовлено повністю. При цьому суд першої інстанції виходив з того, що до сільської ради ОСОБА_1 зверталася зі схемою розміщення на одну земельну ділянку, а ФОП ОСОБА_2 виготовлено проект землеустрою щодо іншої земельної ділянки.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, позивач подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати його та прийняте нове, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. В обґрунтування своєї позиції зазначає, що відповідачем не прийнято рішення за результатами розгляду її заяви про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність. Наголошує, що відмінність місця розташування земельної ділянки, зазначене на схемі, доданій до заяви про отримання дозволу на розробку проекту землеустрою, та місця розташування, зазначеного у проекті землеустрою, поданого на затвердження, не може бути підставою для відмови в його затвердженні. 
На адресу суду апеляційної інстанції надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому відповідач просить залишити рішення суду першої інстанції без змін. В обґрунтування відзиву на апеляційну скаргу відповідач зазначає, що позивачем не дотримано вимог щодо термінів замовлення проекту землеустрою та повідомлення сільради про замовлення виготовлення проекту землеустрою. Крім того, на схемі, яка знаходиться в проекті землеустрою, а відповідно і весь проект землеустрою, виготовлений відносно іншої земельної ділянки, ніж тієї, що на схемі розміщення земельної ділянки, доданої до заяви на отримання дозволу, що дає можливість ідентифікувати їх як дві різні земельні ділянки.
Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, виходячи з наступного.
Вирішуючи вказаний спір, суд першої інстанції встановив, що 18 червня 2019 року ОСОБА_1 звернулась до Височанської сільської ради Борзнянського району Чернігівської області із заявою про надання дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2.00 га для ведення особистого селянського господарства із земель запасу комунальної власності, яка знаходиться біля тракторного стану с. Головеньки Борзнянського району Чернігівської області.
Надалі, відповідно до положень статті 123 Земельного кодексу України, позивачем було замовлено виготовлення проекту землеустрою щодо відведення бажаної земельної ділянки.
При цьому, 14 квітня 2020 року ОСОБА_1 подала до Височанської сільради заяву про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, орієнтовною площею 2,00 га, для ведення особистого селянського господарства із земель запасу комунальної власності, яка розташована біля тракторного стану с. Головеньки Борзнянського району Чернігівської області 
Дана заява була розглянута 07 грудня 2020 року на 2 позачерговій сесії 8 скликання. 
Поряд з викладеним суд встановив, що рішенням відповідача від 07 лютого 2020 року №53-2/VIII позивачу відмовлено в затвердженні поданого проекту землеустрою, у зв`язку із його невідповідністю вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів (а.с. 7).
На підставі встановлених вище обставин, суд першої інстанції прийшов до висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених позовних вимог.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується з огляду на наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно із статтями 13, 14 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Право власності на землю гарантується. 
Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Відповідно до статті 3 Земельного кодексу України, у редакції, яка була чинна на час виникнення спірних правовідносин (далі - ЗК України), земельні відносини в Україні регулюються Конституцією України, цим Кодексом, а також прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами.
          Частиною 2 статті 4 ЗК України встановлено, що завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
          Порядок надання земельних ділянок комунальної власності у власність та користування визначено статтями 118, 123 ЗК України відповідно.
          Повноваження органів виконавчої влади, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування щодо передачі земельних ділянок у власність або у користування визначено ст. 122 ЗК України.
          Відповідно до частини 1 цієї статті визначено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
          Згідно з вимогами частини 6 статті 118 ЗК України, громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. 
          Частиною 7 статті 118 ЗК України, встановлено, що відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. 
          У разі якщо у місячний строк з дня реєстрації клопотання Верховна Рада Автономної Республіки Крим, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, не надав дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або мотивовану відмову у його наданні, то особа, зацікавлена в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності, у місячний строк з дня закінчення зазначеного строку має право замовити розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки без надання такого дозволу, про що письмово повідомляє Верховну Раду Автономної Республіки Крим, Раду міністрів Автономної Республіки Крим, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування. До письмового повідомлення додається договір на виконання робіт із землеустрою щодо відведення земельної ділянки.
Проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок, згідно з вимогами частини 8 статті 118 ЗК України, погоджуються в порядку, встановленому статтею 186-1 цього Кодексу.
          Згідно з вимогами частини 1 статті 1861 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок усіх категорій та форм власності (крім земельних ділянок зони відчуження та зони безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи) підлягає обов`язковому погодженню з територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.
          Органи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, згідно з вимогами частини 5 статті 1861 ЗК України, зобов`язані протягом десяти робочих днів з дня одержання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або копії такого проекту безоплатно надати або надіслати рекомендованим листом з повідомленням розробнику свої висновки про його погодження або про відмову в такому погодженні з обов`язковим посиланням на закони та прийняті відповідно до них нормативно-правові акти, що регулюють відносини у відповідній сфері.
Підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, згідно з вимогами частини 6 статті 1861 ЗК України, може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
          У разі, якщо проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації, погоджений проект подається замовником або розробником до центрального органу виконавчої влади, що здійснює реалізацію державної політики у сфері земельних відносин, або його територіального органу для здійснення такої експертизи.
Згідно з вимогами частини 9 статті 118 ЗК України, відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, у двотижневий строк з дня отримання погодженого проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи) приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність.
Відповідно до положень частини 4 статті 123 ЗК України, проект землеустрою щодо відведення земельної ділянки погоджується в порядку, встановленому  статтею 186№  цього Кодексу.
Згідно частини 6 цієї правової норми, орган місцевого самоврядування у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки, а в разі необхідності здійснення обов`язкової державної експертизи землевпорядної документації згідно із законом - після отримання позитивного висновку такої експертизи приймає рішення про надання земельної ділянки у користування.
За змістом частин 14-15 статті 123 ЗК України, підставою відмови у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів. Відмова органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування у наданні земельної ділянки у користування або залишення клопотання без розгляду можуть бути оскаржені до суду.
Системний аналіз наведених правових норм дає підстави дійти до висновку про те, що затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у користування є завершальною стадією процедури відведення земельної ділянки. При цьому, стаття 123 ЗК України встановлює вичерпний перелік підстав для відмови у затвердженні проекту землеустрою, зокрема, його невідповідність вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, тобто, поданий проект землеустрою за своїм змістом і формою має відповідати вимогам законів та інших нормативно-правових актів.
Аналогічна позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 19 червня 2018 року по справі №820/5348/17 та від 16 червня 2021 року по справі №812/1617/17.
При цьому, відповідно до вимог Земельного кодексу України проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок включають: 1) завдання на розроблення проекту землеустрою; 2) пояснювальну записку; 3) копію клопотання (заяви) про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у разі формування та/або зміни цільового призначення земельної ділянки за рахунок земель державної чи комунальної власності); 4) рішення Верховної Ради Автономної Республіки Крим. Ради міністрів Автономної Республіки Крим, відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки (у випадках, передбачених законом); 5) письмову згоду землевласника (землекористувача), засвідчену нотаріально (у разі викупу (вилучення) земельної ділянки в порядку, встановленому законодавством), або рішення суду; 6) довідку з державної статистичної звітності про наявність земель та розподіл їх за власниками земель, землекористувачами угіддями; 7) матеріали геодезичних вишукувань, та землевпорядного проектування (у разі формування земельної ділянки); 8) відомості про обчислення площі земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки); 9) копії правовстановлюючих документів на об`єкти нерухоміло майна для об`єктів будівництва 111 - V категорії складності, які розташовані на земельній ділянці; 10) розрахунок розміру втрат сільськогосподарського та лісогосподарського виробництва (у випадках, передбачених законом); 11) розрахунок розміру збитків власників землі та землекористувачів (у випадках, передбачених законом); 12) акт приймання-передачі межових знаків па зберігання (уразі формування земельної ділянки); 13) акт перенесення в натуру (на місцевість) меж охоронних зон, зон санітарної охорони, санітарно-захисних зон і зон особливого режиму використання земель за їх наявності (у разі формування земельної ділянки); 14) перелік обмежень у використанні земельних ділянок; 15) викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування.
У контексті наведеного, колегія суддів звертає увагу на те, що відповідно до поданого позивачем на затвердження проекту землеустрою, у ньому існує невідповідність меж місцезнаходження земельної ділянки, зображеної на схемі розміщення, поданої до Височанської сільської ради 18 червня 2019 року разом з заявою на отримання дозволу на розроблення проекту землеустрою, та розташуванням земельної ділянки на схемі безпосередньо в проекті землеустрою (а.с. 26-30, 31-33).
Як вірно зауважив суд першої інстанції, фактично, до сільської ради позивач зверталася зі схемою розміщення на одну земельну ділянку, а ФОП ОСОБА_2 виготовлено проект землеустрою щодо іншої земельної ділянки.
Відповідно до положень статті 22 Закону України «Про землеустрій» землеустрій здійснюється на підставі рішень органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою.
Відповідно до положень статті 29 Закону України «Про землеустрій» склад, зміст і правила оформлення кожного виду документації із землеустрою регламентуються відповідною нормативно-технічною документацією з питань здійснення землеустрою.
Положеннями статті 50 Закону України «Про землеустрій» встановлено, що проект землеустрою щодо відведення земельних ділянок крім іншого включає викопіювання з кадастрової карти (плану) або інші графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки (у разі формування земельної ділянки).
Відповідно до статті 28 Закону України «Про землеустрій» розробники документації із землеустрою зобов`язані дотримуватися законодавства України, що регулює земельні відносини, а також державних стандартів, норм і правил при здійсненні землеустрою. Розробники документації із землеустрою несуть відповідно до закону відповідальність за достовірність, якість і безпеку заходів, передбачених цією документацією. У разі невиконання або неналежного виконання умов договору при здійсненні землеустрою, розробники документації із землеустрою несуть відповідальність, передбачену договором і законом.
Як було зазначено раніше, частиною шостою статті 186-1 Земельного кодексу України встановлено, що підставою для відмови у погодженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки може бути лише невідповідність його положень вимогам законів та прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, документації із землеустрою або містобудівній документації.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що відповідачем не приймалось рішень про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на земельну ділянку, на яку було виготовлено проект землеустрою, що у свою чергу свідчить про відсутність правових для прийняття Височанською сільською радою Борзнянського району Чернігівської області іншого рішення, ніж про відмову у затвердженні проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність ОСОБА_1 .
При цьому судовою колегією враховується, що згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Таким чином, судова колегія приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а викладені в апеляційній скарзі доводи позицію суду першої інстанції не спростовують.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Приписи ст. 316 КАС України визначають, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст. ст. 242-244, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, колегія суддів, - 
ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 30 квітня 2021 року -  без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів, з урахуванням положень ст. 329 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

          Головуючий суддя                                                                      Н.М. Єгорова 
Судді                                                                                           Є.О. Сорочко 
                                                                                                    І.В. Федотов