П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
 
25 жовтня 2021 року                                                                                         місто  Київ
                                                                                                                 справа № 368/1853/18
                                                                                           провадження №22-ц/824/7064/2021
 
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: судді-доповідача - Шкоріної О.І., суддів -  Поливач Л.Д., Стрижеуса А.М., за участю секретаря судового засідання - Онопрієнко К.С.,
 
сторони: 
позивач -  ОСОБА_1 
відповідач - Кагарлицька міська рада
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Києві апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Матюшенковим Дмитром Вікторовичем,
на рішення Кагарлицького   районного суду Київської області  від  9 грудня 2020  року, ухвалене у складі судді Іванюта Т.Є.., 
у справі за позовом  ОСОБА_1 до Кагарлицької міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування їх державної реєстрації,-         
 
В С Т А Н О В И В:
 
У  грудні  2018 року позивач  ОСОБА_1   звернувся до суду з позовом до відповідача Кагарлицької міської ради Київської області про визнання недійсними свідоцтв про право власності на нерухоме майно, скасування їх державної реєстрації.
Позов обґрунтовано тим, що він є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Він як власник житлового будинку, користуючись своїм правом, передбаченим ст.118 ЗК України, на підставі рішення Кагарлицької міської ради приватизував земельні ділянки, а саме 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд,   0,1283 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , про що реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської обрості ОСОБА_1 були видані свідоцтва про право власності на земельні ділянки.
Після приватизації позивачем своїх земельних ділянок виявилось, що в процесі оформлення документів та виготовлення технічної документації було неправильно встановлено межі земельних ділянок, які суперечать фактичним їх межам.
Тому виникла необхідність у визнанні недійсними свідоцтв позивача та виготовленні нових правовстановлюючих документів на земельні ділянки.
Посилаючись на зазначені обставини, позивач просив  позов задовольнити.
Рішенням Кагарлицького районного суду Київської області від 9 грудня 2020 року  позов задоволено. Визнано недійсним свідоцтво  на право  власності на земельні ділянки, видані ОСОБА_1 серії САК № 555618 для ведення особистого селянського господарства та САК № 555619 для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд від 22 березня 2014 року, видані на земельні ділянки, що розташовані за адресою АДРЕСА_1 , кадастрові номери 3222210100:01:457:0002, 3222210100:01:457:0003, а також скасовано їх державну реєстрацію.
Не погоджуючись з зазначеним рішенням, представник третьої особи ОСОБА_2 адвокат Матюшенков Д.В. подав апеляційну скаргу, в який  просив рішення суду першої інстанції скасувати і ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 . В апеляційній скарзі посилається на те, що  ухвалене у справі рішення не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України, суд першої інстанції  у рішенні лише перерахував документи, які наявні в матеріалах справи, разом з тим не навів жодних підстав, з чого суд виходив при задоволенні позовних вимог.  У справі не була призначена та проведена земельно-технічна експертиза, наявні в матеріалах справи документи не дають підстав вважати, що спільна межа сусідніх  земельних ділянок, що належать позивачу та третій особі, не відповідає дійсності. Позивачем невірно обраний спосіб захисту, оскільки якщо позивач вважає, що межа його земельної ділянки та ОСОБА_2 не відповідає дійсності, позивач повинен був звернутися до суду з позовом про відновлення межі земельної ділянки, а не з позовом про скасування його права власності на земельну ділянку. Також апелянт вважає, що оскільки спір стосувався спільної межі земельних ділянок позивача та ОСОБА_2 , тому в даному випадку ОСОБА_2 необхідно було залучати до участі у справі в якості співвідповідача, де б остання змогла скористатися своїми правами як сторони у справі, зокрема заявити про застосування позовної давності до вимог позивача.
Правом на подання відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1   не скористався.
В судове засідання  ні сторони, ні третя особа не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені, що підтверджується повідомленнями про вручення поштових відправлень (а.с.232-233), позивач ОСОБА_1 та третя особа ОСОБА_2 причини своєї неявки суду не повідомили. Від Кагарлицької міської ради Обухівського району Київської області надійшла заява про розгляд справи у відсутність уповноваженого представника (а.с.229-230). За таких обставин , суд вважав за можливе розглянути справу у  відсутність осіб, які не з`явилися..
Оскільки в судове засідання, призначене на 6 жовтня 2021 року,  учасники справи не з`явилися, в такому разі датою ухвалення рішення є дата складення повного судового рішення (ч.5 ст.268 ЦПК України.
Заслухавши доповідь судді Шкоріної О.І.,  перевіривши законність і обґрунтованість ухваленого у справі рішення в межах доводів апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що апеляційна скарга  підлягає   задоволенню, виходячи з наступного.
Судом установлено, що ОСОБА_1 є власником житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
ОСОБА_1 як власник житлового будинку, користуючись своїм правом, передбаченим ст.118 ЗК України, на підставі рішення Кагарлицької міської ради приватизував земельні ділянки, а саме 0,1 га для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд,   0,1283 га для ведення особистого підсобного господарства, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , про що реєстраційною службою Кагарлицького районного управління юстиції Київської обрості ОСОБА_1 були видані свідоцтва про право власності на земельні ділянки серії САК № 555618 та САК № 555619 від 22 березня 2014 року.
Після приватизації ОСОБА_1 своїх земельних ділянок виявилось, що в процесі оформлення документів та виготовлення технічної документації, було неправильно встановлено межі земельних ділянок, які суперечать фактичним їх межам.
Ці обставини, як зазначив суд у своєму рішенні,  підтверджуються  копіями свідоцтва про право на нерухоме майно серії САВ № 865131 від 29 грудня 2018 року; витягу про реєстрацію права власності на нерухоме майно; свідоцтва про право  власності на нерухоме майно серії САК № 555618 від 22 березня 2014 року; витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності серії ЕАУ № 989404; свідоцтва про право власності на нерухоме майно про реєстрацію права власності серіїї САК №555619 від 22 березня 2014 року; витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно  про реєстрацію права власності серії ЕАУ № 989407; технічного паспорту на житловий будинок від 31 жовтня 2008 року; копія зведеного кадастрового плану; копія технічної документації на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, ведення особистого селянського господарства ОСОБА_3 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ; копія технічної документації на земельну ділянку для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських споруд, ведення особистого селянського господарства ОСОБА_2 , що проживає за адресою: АДРЕСА_1 .
Ухвалюючи рішення про задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив із доведеності позовних вимог.
Проте, з такими висновками погодитись не можна, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. 
Зазначеним вимога рішення суду першої інстанції не відповідає.
Відповідно до ст.55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань
Відповідно до ч.1 ст.4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду  за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Стаття 15 ЦК України передбачає право кожної особи на захист свого цивільного права в разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Отже, стаття 15 ЦК України визначає об`єктом захисту порушене, невизнане або оспорюване право чи цивільний інтерес. Порушення права пов`язане з позбавленням його володільця можливості здійснити (реалізувати) своє право повністю або частково. Пр оспорюванні або невизнанні права виникає невизначеність у праві, викликана поведінкою іншої особи.
Таким чином, порушення, невизнання або оспорювання суб`єктивного права є підставою для звернення особи до суду за захистом цього права із застосуванням відповідного способу захисту.
Статтею 16 ЦК України встановлено, що кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
Вказаною нормою матеріального права визначено способи захисту прав та інтересів, і цей перелік не є вичерпним.
Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту суб`єктивного права, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення.
Суд зобов`язаний з`ясувати характер спірних правовідносин (предмет і підстави позову), наявність/відсутність порушеного права чи інтересу та можливість його поновлення/захисту в обраний спосіб. Наведена правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 4 жовтня 2017 року у справі № 914/1128/16.
Предметом розгляду у цій справі є  заявлені вимоги про визнання  недійсними свідоцтва про право власності на земельні ділянки для ведення особистого сільського господарства і для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка).  
Обґрунтовуючи свої позовні вимоги,  позивач посилався на те, що  в процесі оформлення документів та виготовлення технічної документації виявилось невідповідність встановленої межі земельних ділянок фактичним їх межам. 
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1   22 березня 2014 року були видані два свідоцтва про право власності на нерухоме майно земельну ділянку для ведення особистого селянського господарства, землі сільськогосподарського призначення та   земельну ділянку для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка), землі житлової забудови (а.с.9,11).    
Свідоцтва не містять інформації щодо межі земельних  ділянок. 
Рішення Кагарлицької міської ради щодо погодження акту про встановлення (відновлення) в натурі (на місцевості) меж земельної ділянки, що розташована по АДРЕСА_1 , також рішення щодо надання дозволу на виготовлення технічної документації із землеустрою щодо встановлення меж земельних ділянок в натурі  позивач не оскаржує.
Отже, оскільки  позивачем не оскаржується саме рішення  міської ради, підстави для визнання свідоцтв, які видані  на виконання рішення,  недійсними відсутні.
Крім того,  з наявних в матеріалах справи документів слідує, що між ОСОБА_1 та ОСОБА_2   скалилися недобросусідські відносини, про що зазначено  у протоколі постійної комісії міської ради з питань регулювання земельних відносин, охорони навколишнього середовища та адміністративного устрою  та існує спір щодо межі земельної ділянки( а.с.136),
Оскільки фактично спір виник щодо меж суміжних ділянок, то обраний позивачем спосіб захисту, порушеного на думку останнього, права, є невірним, такий спір підлягає вирішенню з залученням  власника сусідньої ділянки в якості відповідача.
Також слід зазначити, що з обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги відсутні підстави вважати, що Кагарлицькою міською радою порушені права позивача.
За таких обставин рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову  ОСОБА_1 у задоволенні позовних вимог.  
Керуючись  ст.ст. 259, 268, 367, 374, 376, 381-384, 390  ЦПК  України, 
суд,-
П О С Т А Н О В И В:
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 , подану адвокатом Матюшенковим Дмитром Вікторовичем, задовольнити.
Рішення Кагарлицького   районного суду Київської області  від  9 грудня 2020  року скасувати і ухвалити нове судове рішення наступного змісту.
У задоволенні позовних вимог  ОСОБА_1 до Кагарлицької міської ради, третя особа: ОСОБА_2 про визнання недійсним свідоцтва про право власності на нерухоме майно, скасування їх державної реєстрації відмовити.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з  дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду  протягом тридцяти днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач:                                                                     О.І. Шкоріна 

Судді:                                                                                        Л.Д. Поливач

                                                                                                  А.М. Стрижеус