ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Номер провадження 22-ц/821/1945/21	Головуючий по 1 інстанції	
Справа №693/319/20 Категорія: 302030000 	Шимчик Р. В. 	
  	Доповідач в апеляційній інстанції	
  	Фетісова Т. Л. 	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

       09 листопада 2021 року                                                        м. Черкаси:
Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів цивільної палати:

суддя-доповідач	Фетісова Т.Л. 	
судді	Гончар Н.І., Вініченко Б.Б.	
секретар 	Зінченко Ю.О.	

учасники справи:
позивач (скаржник) – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , приватний нотаріус Жашківського нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П., 
третя особа - відділ державної реєстрації виконавчого комітету Жашківської міської ради Черкаської області,

розглянув у відкритому судовому засіданні у порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу позивача на рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 03.09.2021 (повний текст складено 20.09.2021, суддя в суді першої інстанції Шимчик Р.В.) у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Жашківського нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентини Петрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, відділ державної реєстрації виконавчого комітету Жашківської міської ради Черкаської області, про визнання договору емфітевзису недійсним, його розірвання, скасування державної реєстрації, стягнення моральної шкоди та не отриманого доходу,

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 , діючи через адвоката Процан Ю.Г. у березні 2020 року звернулася до суду з позовом, яким, після послідуючих уточнень, просила визнати договір про встановлення емфітевзису від 03.04.2013, укладений між нею та ОСОБА_2 , недійсним; скасувати державну реєстрацію цього договору; стягнути з ОСОБА_2 на користь позивача не отриманий дохід у вигляді орендної плати за користування земельною ділянкою за період з 03.04.2013 по 2021 рік включно в сумі 227488,80 грн. та моральну шкоду в розмірі 20000 грн., мотивуючи про те, що вона, підписуючи договір емфітевзису, бажала створення умов більш ефективного використання своєї земельної ділянки для отримання прибутку за допомогою емфітевта, а натомість нічого не отримала протягом тривалого часу. ОСОБА_2 використовував земельну ділянку позивача для отримання прибутку, не виплачуючи за це жодного відсотка грошових коштів та не виконуючи умов договору. ОСОБА_2 при укладенні договору емфітевзису скористався тяжким становищем позивача, а саме хворобою її дочки ОСОБА_3 , та ввів її в оману щодо сплати за користування вищевказаною земельною ділянкою, її вартості на час укладення договору та інших істотних умов договору, що призвело до укладення нікчемного правочину. В оскаржуваному договорі не вказані усі істотні умови договору, визначені нормами ЦК.
Позивач вважає, що у зв?язку з укладенням недійсного правочину їй завдано збитків у вигляді упущеної вигоди, які полягають у не отриманні нею орендної плати за користування її земельною ділянкою протягом восьми років, та моральної шкоди, які підлягають відшкодуванню з винної сторони.

Рішенням Жашківського районного суду Черкаської області від 03.09.2021 позовні вимоги у справі залишено без задоволення з підстав того, що позивачем не доведено укладення спірного договору під впливом помилки чи обману з боку відповідача, або внаслідок тяжких обставин.

Не погоджуючись з таким рішенням суду першої інстанції, позивач подала 30.09.2021 через відділення поштового зв`язку апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та задовольнити її позовні вимоги. Скаржник наголошує на тому, що суд невірно відобразив фактичні обставини у справі (рівень освіти позивача, усна домовленість сторін про подачу відповідачем на реєстрацію договору документів до нотаріуса). Суд не надав оцінку доказам позивача та не застосував норми законодавства, вказані в позові. Позивач довела у суді наявність обману з боку відповідача, наявність тяжкої обставини при укладенні договору (хвороба доньки), невигідні умови договору (10000 грн. за передачу землі в користування на тривалий строк). Позивач підписувала та домовлялась про укладення договору оренди, а не договору емфітевзису. Сторони не здійснювали домовленостей щодо істотних умов договору, який укладався.

Відзиву на апеляційну скаргу від сторін до суду не надходило. 

Згідно ч.ч. 1, 2 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до положень ч.ч.1, 2, 5 ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді, вивчивши та обговоривши наявні докази по справі, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду в межах вимог та доводів апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов таких висновків.

При розгляді справи встановлено, що позивач  ОСОБА_1 є власником земельної ділянки, призначеної для ведення товарного сільськогосподарського виробництва, площею 9,4787 га, яка знаходиться на території Безпечнівської сільської ради Жашківського району, згідно державного акта на право приватної власності на землю серії ЯА №467580 від 25.07.2005 (т.1 а.с.27), що підтверджується витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку (т.1 а.с.18-22) та витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності (т.1 а.с.23-24).
03.04.2013 між позивачем ОСОБА_1 (власником) та ОСОБА_2 (емфітевтом) був укладений договір про встановлення емфітевзису, предметом якого є зазначена земельна ділянка. 
Право користування для сільськогосподарських потреб вказаною земельною ділянкою надається емфітевту строком на 49 років (п.п.2.4. п.2. Договору).
За весь строк користування земельною ділянкою згідно вказаного договору емфітевт одноразово сплачує власнику плату в розмірі 10000 грн. Плата за користування не охоплює інших обов?язкових платежів, які встановлюються окремим законом (п.п.2.2. п.2. Договору).
Плата сплачується шляхом передачі вказаної суми власнику під час підписання цього договору (п.п.2.3. п.2. Договору).
Згідно п. «д» п.п.3.1. п.3. власник має право вимагати одержання плати за користування земельною ділянкою.
Пункотм «є» п.п.3.4. п.3. Договору передбачено, що емфітент зобов?язаний внести плату у розмірі та в строк, встановлений п.п.2.2. п.2 Договору.
У п.п.5.7. п.5 Договору вказано, що «текст цього документу, що складений нотаріусом, прочитаний нами – сторонами за цим договором». 
Вимоги законодавства щодо змісту і правових наслідків договору, що укладається сторонами, їм роз?яснено нотаріусом. Сторони підтверджують, що цей договір вчиняється за відсутності впливу тяжкої обставини та обставин, що спонукають вчинити даний договір на вкрай невигідних умовах та не є фіктивним та удаваним. У сторін відсутні будь-які заперечення щодо кожної з умов договору, вони однаково розуміють значення договору, умови та правові наслідки для кожної з сторін п.п.5.8. п.5 Договору.
Договір посвідчений приватним нотаріусом Жашківського районного нотаріального округу Черкаської області Шелудько В.П., підписаний сторонами у її присутності. Особи сторін встановлено, їх дієздатність, а також належність ОСОБА_1 земельної ділянки (т.1 а.с.14-17).
Договір встановлення емфітевзису від 03.04.2013 зареєстрований у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно під номером запису про інше речове право: 541134 (т.1 а.с.23-24). 
Згідно листа-відповіді начальника відділу Жашківському районі ГУ Держгеокадастру у Черкаській області Н. Гнєвуш, вбачається, що нормативна грошова оцінка земельної ділянки, що належить на праві приватної власності ОСОБА_1 площею 9,4787 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Безпечнівської сільської ради Жашківського району за межами населеного пункту не проводилася. Згідно розпорядження голови РДА від 02.03.2005 №40 «Про затвердження остаточного розміру та вартості земельної частки (паю) члена бувшого КСП «Безпечанське», вартість паю станом на 2013 рік з врахуванням щорічної індексації становить 90617,10 грн. (т.1 а.с.46, т.2 а.с.15).
У відповідності до наданих позивачем та її представником медичних документів, установлено, що дочка ОСОБА_1 – ОСОБА_3 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_1 (т.1 а.с.71), мала тяжке захворювання та перебувала на довготривалому лікуванні (т.1 а.с.61-63, 69-70, 72, т.2 а.с.26-41). 
З копії посвідчення серії НОМЕР_1 вбачається, що ОСОБА_3 була інвалідом ІІ групи загального захворювання (т.2 а.с.42-46).
У ході судового розгляду були допитані свідки ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які підтвердили посилання позивача на хворобу дочки та на те, що гроші по спірному договору не позивачем не отримувались, документи на укладення договору передавались відповідачу ОСОБА_2 , який займався оформленням відповідних правовідносин.
Позивач у справі порушує питання про визнання недійсним вказаного договору емфітевзису з підстав того, що його укладено під впливом обману. Правовідносини, наявні між сторонами у справі на підставі наведених фактичних обставин, мають таке правове регулювання.
Згідно ч.ч.1, 5 ст.102-1 ЗК України (тут та далі по тексту постанови апеляційного суду нормативно-правові акти приведено в редакції станом на момент укладення спірного договору) право користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) виникає на підставі договору між власником земельної ділянки та особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для таких потреб, відповідно до ЦК України. Укладення договору про надання права користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб здійснюється відповідно до Цивільного кодексу України з урахуванням вимог цього Кодексу.
Згідно п.3 ч.1 ст.395 ЦК України речовими правами на чуже майно є право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис). Відповідно до ч.1 ст.407 ЦК України право користування чужою земельною ділянкою встановлюється договором між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (далі - землекористувач). Статтею 408 ЦК України визначено, що строк договору про надання права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб встановлюється договором (без визначення його максимальної тривалості для земельних ділянок, які перебувають у приватній власності, як в даній справі).
Таким чином законодавством передбачено можливість права користування чужою земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис) на підставі договору, укладеного між власником земельної ділянки і особою, яка виявила бажання користуватися цією земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб.
Відповідно до ч. 1, 3 ст. 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені ч. ч. 1-3, 5 та 6 ст. 203 цього Кодексу. Якщо недійсність правочину прямо не встановлена законом, але одна із сторін або інша заінтересована особа заперечує його дійсність на підставах, встановлених законом, такий правочин може бути визнаний судом недійсним (оспорюваний правочин).
Відповідно до ч.1 ст. 229 ЦК України, якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним. Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, установлених законом.
Пунктом 19 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику розгляду справ про визнання правочинів недійсними» від  06 листопада 2009 року № 9 роз`яснено, що правочин, учинений під впливом помилки, обману, насильства, зловмисної домовленості представника однієї сторони з другою стороною або внаслідок впливу тяжкої обставини, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент учинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Помилка, допущена внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін, не є підставою для визнання правочину недійсним.
Правочини, вчинені внаслідок помилки належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
Враховуючи викладене, особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести на підставі належних і допустимих доказів наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття фактичних обставин правочину, що вплинуло на волевиявлення власника землі, і при цьому, має істотне значення.
Статтею 230 ЦК України встановлено, якщо одна із сторін правочину навмисно ввела другу сторону в оману щодо обставин, які мають істотне значення (ч. 1 ст. 229 цього Кодексу), такий правочин визнається судом недійсним. Обман має місце, якщо сторона заперечує наявність обставин, які можуть перешкодити вчиненню правочину, або якщо вона замовчує їх існування.
При вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі ст. 230 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту обману.
Під обманом слід розуміти умисне введення в оману особи, що вчинила правочин, шляхом: повідомлення відомостей, які не відповідають дійсності; заперечення наявності обставин, які можуть перешкоджати вчиненню правочину; замовчування обставин, що мали істотне значення для правочину.
Отже, обман - це певні винні, навмисні дії сторони, яка намагається запевнити іншу сторону про такі властивості й наслідки правочину, які насправді наступити не можуть.
При цьому, особа, яка діяла під впливом обману, повинна довести не лише факт обману, а й наявність умислу в діях відповідача та істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення. Суб`єктом введення в оману є сторона правочину, як безпосередньо, так і через інших осіб за домовленістю.
Аналогічний правовий висновок щодо застосування положень ст. 230 ЦК України  міститься в постановах ВС від 23.12.2020 у справі № 910/18023/19 та від 16.03.2021 у справі № 910/17988/19 та № 910/18603/19.
Пунктом 20 постанови Пленуму ВСУ «Про судову практику розгляду цивільних справ про визнання правочинів недійсними» роз`яснено, що правочин визнається вчиненим під впливом обману у випадку навмисного введення іншої сторони в оману щодо обставин, які впливають на вчинення правочину. На відміну від помилки, ознакою обману є умисел у діях однієї зі сторін правочину. Наявність умислу в діях відповідача, істотність значення обставин, щодо яких особу введено в оману, і сам факт обману повинна довести особа, яка діяла під впливом обману. Обман щодо мотивів правочину не має істотного значення.
Одночасно відповідно до п.3 ч.1 ст.3 ЦК України загальними засадами цивільного законодавства є свобода договору. Статтею 627 ЦК України визначено, що сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. 
Згідно ч.1 ст.638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Крім того, згідно з частиною 1 статті 233 ЦК України правочин, який вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, може бути визнаний судом недійсним незалежно від того, хто був ініціатором такого правочину.
У постанові ВС від 12.11.2019 у справі №918/598/18 зазначено, що у вирішенні спорів про визнання правочинів недійсними на підставі статті 233 ЦК України суди повинні мати на увазі, що відповідні вимоги можуть бути задоволені за умови доведеності позивачем факту наявності тяжких обставин і наявності їх безпосереднього зв`язку з волевиявленням другої сторони щодо вчинення правочину.
Ознаками правочину, що підпадає під дію статті 233 ЦК України, є вчинення особою правочину на вкрай невигідних для себе умовах (зокрема, реалізації за низьку оплату майна, що має значну цінність), під впливом тяжкої для неї обставини і добровільно, тобто за відсутності насильства, обману чи помилки.
За змістом статті 233 ЦК України для визнання правочину недійсним необхідно встановити наявність двох обставин: тяжких обставин та вкрай невигідних умов вчинення правочину.
Тяжка обставина є оцінювальною категорією і має визначатися судом з урахуванням всіх обставин справи. Особа, яка оскаржує правочин, повинна довести, що за відсутності тяжких обставин вона взагалі або на зазначених умовах не уклала б такий правочин.
У постанові ВС від 16.07.2019 у справі №910/5906/18 зазначено, що правочин може бути визнаний судом недійсним на підставі статті 233 ЦК України, якщо його вчинено особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, чим друга сторона правочину скористалася. Тяжкими обставинами можуть бути важка хвороба особи, членів її сім`ї чи родичів, смерть годувальника, загроза втратити житло чи загроза банкрутства та інші обставини, для усунення або зменшення яких необхідно укласти такий правочин. Особа (фізична чи юридична) має вчиняти такий правочин добровільно, без наявності насильства, обману чи помилки. Особа, яка оскаржує правочин, має довести, що за відсутності тяжкої обставини правочин не було б вчинено взагалі або вчинено не на таких умовах.
Згідно ч.1 ст.81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Враховуючи вищенаведене правове регулювання, а також встановлені при розгляді цієї справи фактичні обставини, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що позивач не довела, що спірний договір емфітевзису вчинений під впливом обману чи помилки, або тяжкої обставини, адже при його укладенні та нотаріальному посвідченні сторонами було прочитано зміст правочину (п.5.7 договору) та зазначено про те, що наслідки укладення договору їм роз`яснено нотаріусом, зазначено, що особа діє не помиляючись щодо обставин правочину, без обману, за відсутності впливу тяжкої обставини, що спонукає сторін до укладення правочину на вкрай невигідних умовах (п.5.8 договору).
Посилаючись, як на одну з підстав  своїх позовних вимог, на укладення    ОСОБА_1  оспорюваного правочину внаслідок помилки щодо його правової природи та  її необізнаності відносно прав та обов`язків сторін за цим видом правочину,  позивач   всупереч вимогам ст. 81 ЦПК України не підтвердила ці обставини належними та допустимими доказами.
При цьому рівень освіти сторони договору (позивача) та попередні перемовини щодо змісту правочину, про що вказує скаржник в апеляційній скарзі, визначального значення не мають, адже при укладення правочину його суть сторонам була зрозуміла, що належними доказами не спростовано.
Апеляційний суд приймає до уваги також те, що оспорюваний договір емфітевзису без зауважень виконувався з квітня 2013 року, в той час як позовні вимоги заявлено майже через 7 років у березні 2020 року.
Посилання скаржника на те, що відповідач ОСОБА_2 ввів її в оману щодо змісту правочину та вона мала намір укласти договір оренди землі, спростовується змістом договору з якого вбачається належне розуміння сторонами наслідків його укладення. Додатково слід врахувати, що спірний договір нотаріально посвідчувався та нотаріус перевіряв дійсну волю сторін на його укладення та досягнення згоди щодо істотних умов договору.
Вказівка скаржника на те, що приводом укладення спірного договору емфітевзису стала наявність тяжкої обставини (хвороба доньки), апеляційним судом відхиляється, адже це спростовується змістом договору, що констатує відсутність таких обставин у п.5.8. договору.
При цьому апеляційний суд звертає свою увагу на те, що вимоги  про визнання правочину недійсним позивачка заявила з декількох підстав, які є взаємовиключними, адже вчинення правочину особою під впливом тяжкої для неї обставини і на вкрай невигідних умовах, характеризуються тим, що особа їх вчиняє добровільно, усвідомлює свої дії, але змушена це зробити через тяжкі обставини. Тобто має бути причинно-наслідковий зв`язок між тяжкими обставинами та укладеним правочином (його укладання саме з метою усунення цих тяжких обставин). Вказане взагалі виключає можливість одночасного визнання судом цього ж правочину під впливом помилки чи обману.
Оскільки суд першої інстанції вірно відмовив у задоволенні позову про визнання правочину недійсним, відповідно, всі інші вимоги є похідними від даної, тому задоволенню також не підлягають.
Інших доводів в обґрунтування апеляційних вимог, які б свідчили про помилковість висновків суду в цій справі, скаржником не представлено. 
Європейський суд з прав людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Згідно ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Отже рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 03.09.2021 у даній справі належить залишити без змін, а апеляційну скаргу – без задоволення.
На підставі положень ст.141 ЦПК України судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді слід залишити за особою, яка подала апеляційну скаргу.
Керуючись ст. ст. 141, 367, 368, 374, 375, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу – залишити без задоволення.
Рішення Жашківського районного суду Черкаської області від 03.09.2021 у цивільній справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , приватного нотаріуса Жашківського нотаріального округу Черкаської області Шелудько Валентини Петрівни, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмету спору, відділ державної реєстрації виконавчого комітету Жашківської міської ради Черкаської області, про визнання договору емфітевзису недійсним, його розірвання, скасування державної реєстрації, стягнення моральної шкоди та не отриманого доходу – залишити без змін.
Судові витрати по сплаті судового збору за розгляд справи в апеляційному суді залишити за скаржником.
Постанова апеляційного суду набирає чинності з дня її прийняття та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом 30 днів з дня складення повного судового рішення в порядку та за умов, визначених цивільним процесуальним законодавством. 
Повну постанову складено 09.11.2021. 

Суддя-доповідач

       Судді