ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 640/32906/20                                                                       Суддя (судді) першої інстанції: Балась Т.П.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  08 листопада 2021 року                                                                                            м. Київ
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 
                   судді-доповідача:                       Собківа Я.М.,    
                                 суддів:                        Глущенко Я.Б., Черпіцької Л.Т.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2021 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України про визнання протиправними дій, зобов`язати вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1  звернувся до Окружного адміністративного суду міста Києва з позовом до Міністерства юстиції України, в якому просив визнати незаконними дії Директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України за зміненим тлумаченням змісту статті 195 Сімейного кодексу України, що повідомлено у листі № 12017/Н-31732/20.4.2 від 03.12.2020 року, відповідно чого надається незаконне право державному виконавцю переобрання на себе повноважень суду по встановленню розміру сплати аліментів.
На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що дії Директора Департаменту державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України, покривають незаконні дії державного виконавця, якими змінено тлумачення змісту частини 2 статті 195 Сімейного кодексу України, і надають право державному виконавцю виконувати повноваження суду визначати розмір сплати аліментів, а не основних повноважень завершальної стадії судового провадження по організації виконання судового рішення.    
Рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2021 року у задоволенні позову відмовлено. 
В апеляційній скарзі позивач, посилаючись на порушення окружним адміністративним судом норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, просить скасувати вказане судове рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги в повному обсязі.     
Відповідно до ч.1   ст. 308 КАС України   суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до п. 2 ч. 1   ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі неприбуття жодного з учасників справи у судове засідання, хоча вони були належним чином повідомлені про дату, час і місце судового засідання.
Предметом апеляційного оскарження є судове рішення, яке прийняте судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін, у зв`язку з чим колегія суддів вважає за можливе розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження).
27 вересня 2021 року відповідач подав відзив на апеляційну скаргу в якому просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги та залишити в силі рішення суду першої інстанції. 
Розглянувши доводи апеляційної скарги, перевіривши матеріали справи, дослідивши докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав. 
Судом першої інстанції встановлено, що 06 листопада 2020 року позивач звернувся до відповідача з заявою, в якій просив (надалі пряма мова позивача): "відреагувати належним чином пояснивши одночасно скільки ще років буде відправлятись розгляд проблеми порушення моїх прав, шляхом офіційного визнання мене злочинцем відділом державної виконавчої служби без рішення суду про вчинення цих дій на основі сфальсифікованих матеріалів виконавчого провадження та без реагування на це Міністерством юстиції України, так як ця проблема продовжується ще із 2018 року".
Однією із складових реагування прошу провести позапланову перевірку діяльності Бершадського районного відділу державної виконавчої служби за моєю участю для підтвердження аргументації повідомленої інформації, та відповідно перевірку діяльності Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області, що покривають злочини Бершадського відділу".
Листом від 03.12.2020 року за № 12017/Н-31732/20.4.2 відповідач повідомив, що при перевірці автоматизованої системи виконавчого провадження та згідно із інформацією Управління забезпечення примусового виконання рішень у Вінницькій області Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький) встановлено, що у Бершадському районному відділі державної виконавчої служби Центрально-Західного міжрегіонального управління юстиції (м. Хмельницький) з 01.11.2007 року перебуває виконавче провадження №2386133 по виконанню виконавчого листа Бершадського районного суду Вінницької області від 29.10.2007 №2-1586 про стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку щомісячно, починаючи з 27.09.2007р. до досягнення дитиною повноліття.
Оскільки рішення суду про стягнення аліментів на користь ОСОБА_2 , у встановленому порядку скасовано не було, та на даний час є чинним, державний виконавець зобов`язаний вживати заходи примусового виконання, визначені Законом. Так, у зв`язку з тим, що боржник був не працевлаштований, керуючись частинною другою статті 195 Сімейного кодексу України, нарахування аліментів державним виконавцем проводилось виходячи із середньої заробітної плати працівника даної місцевості по м. Бершадь Вінницької області.
Згідно із розрахунку державного виконавця, з урахуванням фактично сплачених коштів заборгованість по аліментам на користь ОСОБА_2 станом на 01.12.2020 становило 78 252,90 грн. 15.08.2018р. Державним виконавцем винесено постанову про арешт майна боржника та внесено відповідні дані до державних реєстрів. 16.08.2018р. Державним виконавцем встановлено тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за межі України, у праві керування транспортними засобами, у праві користування зброєю та полювання, визначені пунктами 1-4 частини дев`ятої статті 71 Закону України "Про виконавче провадження".
Крім того, відповідачем було повідомлено позивача, що Законом України "Про виконавче провадження" визначено порядок оскарження рішень, дій або бездіяльності виконавців та посадових осіб державної виконавчої служби, в тому числі боржником.
Вважаючи вказані дії відповідача протиправними, а свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Колегія суддів, розглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги, дійшла висновку про обґрунтованість та правомірність висновків суду першої інстанції з огляду на наступне. 
Відповідно до   статті 19 Конституції України   органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені   Конституцією   та законами України.
Закон України "Про звернення громадян" від 02 жовтня 1996 року №393/96-ВР   (далі - Закон №393/96) регулює питання практичної реалізації громадянами України наданого їм      Конституцією України   права вносити в органи державної влади, об`єднання громадян відповідно до їх статуту пропозиції про поліпшення їх діяльності, викривати недоліки в роботі, оскаржувати дії посадових осіб, державних і громадських органів.      Закон      забезпечує громадянам України можливості для участі в управлінні державними і громадськими справами, для впливу на поліпшення роботи органів державної влади і місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, для відстоювання своїх прав і законних інтересів та відновлення їх у разі порушення.
Відповідно до статті 1 Закону № 393/96 громадяни України мають право звернутися до органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, засобів масової інформації, посадових осіб відповідно до їх функціональних обов`язків із зауваженнями, скаргами та пропозиціями, що стосуються їх статутної діяльності, заявою або клопотанням щодо реалізації своїх соціально-економічних, політичних та особистих прав і законних інтересів та скаргою про їх порушення.
За змістом статті 3 Закону України №393/96, під зверненнями громадян слід розуміти викладені в письмовій або усній формі пропозиції (зауваження), заяви (клопотання) і скарги.
Пропозиція (зауваження) - звернення громадян, де висловлюються порада, рекомендація щодо діяльності органів державної влади і місцевого самоврядування, депутатів усіх рівнів, посадових осіб, а також висловлюються думки щодо врегулювання суспільних відносин та умов життя громадян, вдосконалення правової основи державного і громадського життя, соціально-культурної та інших сфер діяльності держави і суспільства.
Заява (клопотання) - звернення громадян із проханням про сприяння реалізації закріплених      Конституцією      та чинним законодавством їх прав та інтересів або повідомлення про порушення чинного законодавства чи недоліки в діяльності підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, народних депутатів України, депутатів місцевих рад, посадових осіб, а також висловлення думки щодо поліпшення їх діяльності. Клопотання - письмове звернення з проханням про визнання за особою відповідного статусу, прав чи свобод тощо.
Скарга - звернення з вимогою про поновлення прав і захист законних інтересів громадян, порушених діями (бездіяльністю), рішеннями державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, об`єднань громадян, посадових осіб.
Звернення адресуються органам державної влади і органам місцевого самоврядування, підприємствам, установам, організаціям незалежно від форми власності, об`єднанням громадян або посадовим особам, до повноважень яких належить вирішення порушених у зверненнях питань (частина 1   статті 5 Закону №393/96).
Частиною 1   статті 7 Закону №393/96   передбачено, що звернення, оформлені належним чином і подані у встановленому порядку, підлягають обов`язковому прийняттю та розгляду.
При цьому, забороняється відмова в прийнятті та розгляді звернення з посиланням на політичні погляди, партійну належність, стать, вік, віросповідання, національність громадянина, незнання мови   звернення (частина 2   статті 7 Закону №393/96).
Приписами   статті 18 Закону №393/96   передбачено, що громадянин, який звернувся із заявою чи скаргою до органів державної влади, місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, об`єднань громадян, засобів масової інформації, посадових осіб, має право, зокрема, на одержання письмової відповіді про результати розгляду заяви чи скарги, що кореспондує встановленому у статті 19 даного      Закону      обов`язку державного органу письмово повідомляти громадянина про результати перевірки заяви чи скарги і суть прийнятого рішення.
Статтею 20 Закону №393/96   встановлено, що звернення розглядаються і вирішуються у термін не більше одного місяця від дня їх надходження, а ті, які не потребують додаткового вивчення, - невідкладно, але не пізніше п`ятнадцяти днів від дня їх отримання. Якщо в місячний термін вирішити порушені у зверненні питання неможливо, керівник відповідного органу, підприємства, установи, організації або його заступник встановлюють необхідний термін для його розгляду, про що повідомляється особі, яка подала звернення. При цьому загальний термін вирішення питань, порушених у зверненні, не може перевищувати сорока п`яти днів.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що кожен з громадян має гарантоване право звернутись до уповноваженого органу із проханням сприяти реалізації закріплених      Конституцією      та чинним законодавством його прав та інтересів, а орган, до якого він звернувся зобов`язаний об`єктивно, всебічно і вчасно перевірити доводи скарги, невідкладно вжити заходів щодо відновлення порушених прав, виявити та усунути причини та умови, які сприяли порушенням, надати мотивовану відповідь у строки встановленні      статтею 20 Закону №393/96-ВР      та повідомити особу про наслідки розгляду.
Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 30 вересня 2019 року у справі К/9901/55029/18.
Проте, як встановлено судом першої інстанції, подана позивачем 06.11.2020 року заява є зверненням, яке було Міністерством юстиції України розглянуто з додержанням вимог та строків встановлених Законом №393/96, та надано відповідну відповідь у листі № 12017/Н-31732/20.4.2 від 03.12.2020.
Одночасно позивачу було повідомлено, що у випадку незгоди з рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця, позивач має право звернутися з відповідною скаргу в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження".
З урахуванням вищевикладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що під час судового розгляду справи позовні вимоги позивача про те, що директор Департаменту державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України покривають незаконні дії державного виконавця, не знайшли свого нормативного та документального підтвердження.
Згідно з ч. 1   ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України   кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених   статтею 78 цього Кодексу. 
Всі наведені апелянтом доводи не спростовують вірних висновків суду першої інстанції. 
Положеннями   ст. 242 КАС України   рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Згідно з п. 1 ч. 1   ст. 315 КАС України   за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до   ст. 316 КАС України   суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.                               
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, 

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.           
Рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 18 червня 2021 року залишити без змін.           
Постанова суду набирає законної сили з моменту її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 328 КАС України.

              Суддя-доповідач                                                                                 Собків Я.М.

  Суддя                                                                                                    Глущенко Я.Б.

             Суддя                                                                                                     Черпіцька Л.Т.