ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ  УКРАЇНИ
«11» жовтня 2021 року
м. Харків
справа № 638/15884/18
провадження № 22ц/818/3267/21
 
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
 
головуючого -         Бурлака І.В. (суддя-доповідач),
суддів -         Котелевець А.В., Хорошевського О.М.
за участю секретарів - Дмитренко А.Ю., Колосовської А. Р.,
учасники справи: 
позивач - ОСОБА_1 , представник позивача - ОСОБА_2 ,
відповідачі - приватний нотаріус Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лавінда Н.О., Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт», представник відповідача - Колесніков А. Г., ОСОБА_6., представники відповідачки - Мирось С. В. , Лозовой С. В. 
третя особа - ОСОБА_5 
розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року в складі судді Аркатової К.В.
в с т а н о в и в:
У жовтні 2018 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лавінда Наталії Олександрівни, Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт», ОСОБА_6 , третя особа: ОСОБА_5 про визнання незаконним і скасування рішення приватного нотаріуса, скасування запису про право власності, витребування квартири з чужого володіння, визнання права власності на квартиру, підстави якого у подальшому доповнив.

Позовна заява мотивована тим, що 25 квітня 2008 року між ним та Публічним акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний Банк» укладено кредитний договір № 743/08. У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором того ж дня укладено договір іпотеки, предметом якого були майнові права на квартиру АДРЕСА_1 , що належала йому на підставі свідоцтва про право власності, виданого 03 листопада 2009 року. 26 липня 2012 року укладено договір про внесення змін до договору іпотеки, за яким предметом іпотеки визначено квартиру замість майнових прав на неї.

18 грудня 2017 року між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» укладено договір про відступлення прав вимоги, за яким банк відступив новому кредитору права вимоги до позичальника за вищевказаним кредитним договором.

Як йому стало відомо 22 січня 2018 року приватним нотаріусом Лавіндою Н.О. здійснено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 24522538 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт».

У подальшому 14 червня 2018 року право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу набув ОСОБА_5 
20 серпня 2018 року право власності на неї зареєстровано за ОСОБА_6 .

Вказав, що рішення приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Лавінди Н.О. про реєстрацію права власності на квартиру за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» є незаконним, здійснене з порушенням умов іпотечного договору та його прав як дійсного і законного власника квартири.

Зазначив, що ним як іпотекодавцем не отримано письмової вимоги про усунення порушення з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, яка відповідає вимогам закону. При реєстрації права власності товариством надано повідомлення про вручення поштового відправлення № 0209600049730504 від 23 березня 2016 року, яке відправлено з поштового відділення у м. Харкові за № 6100220653087, однак таких поштових відправлень не існує. Належним доказом надсилання документів є лише опис вкладення та розрахунковий документ. При цьому, вимогу про повернення коштів, яка нібито йому направлялась, складено від імені банку, а не товариства як нового іпотекодержателя. 

Також, відсутнє письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність. Таке рішення не надавалось приватному нотаріусу для реєстрації права власності і не зазначено як підстава виникнення права власності.
Крім того, не була визначена вартість предмета іпотеки при реєстрації переходу права власності до іпотекодержателя.

Зазначив, що нотаріус має повноваження здійснювати державну реєстрацію прав на нерухоме майно лише у випадку вчинення ним нотаріальної дії з нерухомим майном. Подані товариством для реєстрації права власності документи не відповідали вимогам закону та умовам договору іпотеки. Отже, нотаріус мала відмовити у державній реєстрації права власності на спірну квартиру за іпотекодержателем. 

Вказав, що він не надавав згоду на перехід права власності на квартиру до Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія Фінрайт» та її подальше відчуження на користь ОСОБА_5 . Сама по собі умова іпотечного договору про можливість набуття іпотекодержателем права власності на предмет іпотеки не свідчить про волевиявлення іпотекодавця на вибуття майна з його володіння.

Вважав, що він як дійсний власник спірного майна має право витребувати квартиру від кінцевого набувача ОСОБА_6 .

Крім того, рішення нотаріуса про проведення державної реєстрації права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт», на підставі якого відбулося примусове стягнення майна без згоди власника, вчинено всупереч забороні, встановленій Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Просив визнати незаконним і скасувати рішення за індексним № 39348301 від 25 січня 2018 року приватного нотаріуса Харківського міського нотаріального округу Харківської області Лавінди Н.О. про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, відповідно до якого право власності на квартиру АДРЕСА_1 зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт»; скасувати запис про право власності за № 24522538 в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно (дата, час державної реєстрації: 22.01.2018 12:41:38; державний реєстратор: приватний нотаріус Лавінда Н.О., Харківський міський нотаріальний округ, Харківська область), відповідно до якого право власності на вказану квартиру зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт»; витребувати квартиру АДРЕСА_1 з володіння ОСОБА_6 на його користь; визнати за ним право власності на зазначену квартиру.
У червні 2020 року ОСОБА_1 через представника звернувся до суду з клопотанням про стягнення з Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» на його користь судових витрат у розмірі 28 227,01 грн, що включає 6627,01 грн витрат зі сплати судового збору за подання позовної заяви і 21 600,00 грн - витрат на професійну правничу допомогу.

Рішенням Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року у задоволенні позову  ОСОБА_1  - відмовлено; стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 витрати на надання правової допомоги у сумі 25 000,00 грн; скасовано заборону відчуження квартири АДРЕСА_1 , вжиту ухвалою Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 вересня 2019 року у справі № 638/15884/18.

Не погоджуючись з рішенням суду ОСОБА_1 через представника подав апеляційну скаргу, в якій просив рішення суду - скасувати та ухвалити нове судове рішення, яким задовольнити його позовні вимоги у повному обсязі.

Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що на нього не поширюється дія Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті». У його власності немає іншого житлового нерухомого майна, а є лише частка у праві спільної сумісної власності на квартиру АДРЕСА_2 , що є відмінним від нерухомого майна об`єктом прав. Спірна квартира є постійним місцем проживання його та його сім`ї. При здійсненні державної реєстрації права власності на спірну квартиру за товариством нотаріусу не надано висновок про вартість майна. Вартість квартири визначена не на момент набуття права власності іпотекодержателем. Право власності зареєстровано за товариством, тоді як вимога про повернення коштів нібито направлялась йому попереднім іпотекодержателем - банком. Доказів на підтвердження повноважень представника банку Ключинського К.Л. підписувати таку вимогу не надано. Відповідної вимоги про усунення порушення з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки він не отримував. У вимозі, що міститься у матеріалах справи, повідомлено лише про намір звернення стягнення на предмет іпотеки та не визначено конкретний спосіб звернення стягнення. При реєстрації права власності нотаріусу не надано передбачене пунктом 7.3.1 іпотечного договору письмове рішення іпотекодержателя про набуття предмета іпотеки у власність. Нотаріус мала відмовити у вчиненні реєстраційної дії, оскільки подані товариством документи не відповідали вимогам закону. Оскільки він не надавав згоду на перехід права власності на предмет іпотеки, він має право витребувати спірну квартиру у її кінцевого набувача - ОСОБА_6 . Розмір витрат ОСОБА_6 на правничу допомогу є завищеним. Вартість витрат на представництво її інтересів у суді, ознайомлення з матеріалами справи та підготовку відзиву не відповідає вимогам співмірності з витраченим часом та обсягом послуг.

13 квітня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_1 надійшли письмові пояснення, в яких він підтримав доводи своєї апеляційної скарги та надав копії постанов Верховного Суду.

26 квітня 2021 року до суду апеляційної інстанції від ОСОБА_6 надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому вона та її представник вважали рішення законним, а апеляційну скаргу - необгрунтованою. При цьому зазначила, що вона є добросовісним набувачем спірного майна. Доказів неправомірності набуття нею спірного майна не надано.

14 травня 2021 року до суду апеляційної інстанції від Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому товариство вважав, що судове рішення є законним, а апеляційна скарга - необгрунтованою. Вважав посилання ОСОБА_1 на те, що на ці правовідносини не розповсюджуються дії Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» є безпідставними, оскільки матеріали справи свідчать про те, що у позивача є інше, відмінне від предмету іпотеки нерухоме житлове майно.

11 жовтня 2021 року до суду апеляційної інстанції від представника ОСОБА_6 надійшли додаткові пояснення, в яких зазначив, що судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 спірна квартира не використовувалась як місце постійного проживання та не була єдиним нерухомим житловим майном. Так, інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно підтверджено, що позивачу належить на праві власності ѕ частини квартири АДРЕСА_2 , в якій він і зареєстрований, проживав та проживає в ній постійно. Акцентував увагу суду на те, що банком як первісним кредитором на підставі договору про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги за № 162 від 18 грудня 2017 року відступлено наявне право вимоги до боржника ОСОБА_1 , у тому числі, і всі його права як іпотекодержателя за іпотечним договором, до нового кредитора - лише права, що були у первісного кредитора. Вказав, що позивач в жодному випадку не оскаржує права вимоги нового кредитора до нього. Навіть, звертаючись до суду з позовом, додає до нього копії документів, у тому числі, і згаданого договору разом з додатками до нього, нотаріально посвідченого договору, а також, повідомлення первісного кредитора про здійснення заміни кредитора у зобов`язанні у зв`язку із відступленням права вимоги за вказаним договором. Зазначив, що позивач не заперечує тієї обставини, що ним особисто отримано вимогу банку 23 березня 2016 року. Вказав, що нормативно - правовими актами (Законом України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», Положенням № 1127 від 25 грудня 2015 року, Порядком ведення державного реєстру речових прав на нерухоме майно, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України за № 1141 від 26 жовтня 2011 року) не передбачено обов`язкового відображення в Реєстрі вказаної інформації. Зазначив, що витребування майна у добросовісного набувача є неприйнятним та покладає на нього індивідуальний і надмірний тягар. Добросовісний набувач не може відповідати у зв`язку з бездіяльністю влади в межах процедур, спеціально призначених для запобігання шахрайству при вчиненні правочинів з нерухомим майном. Задоволення віндикаційного позову і витребування у відповідача як добросовісного набувача спірного нежитлового приміщення призведе до порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. ОСОБА_6 є добросовісним набувачем спірної квартири, що ніким не заперечується і не спростовується. Вона набула права власності на спірну квартиру за відплатним договором, реальною ринковою ціною на час вчинення правочину та з додержанням вимог ЦК України

Судова колегія, заслухавши суддю-доповідача, пояснення з`явившихся учасників справи, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги вважає, що апеляційну скаргу  ОСОБА_1 необхідно задовольнити частково, рішення суду - змінити.

Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що відповідачами дотримано позасудовий порядок звернення стягнення на предмет іпотеки, спірна квартира правомірно вибула з власності позивача, тому підстав для задоволення його вимог не вбачається.

Судом встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 25 квітня 2008 року між Відкритим акціонерним товариством «Всеукраїнський акціонерний банк», правонаступником якого є Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк», та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 743/08 з наступними змінами та доповненнями, відповідно до умов якого банк надав позичальнику грошові кошти у розмірі 28 000,00 доларів США для проведення розрахунків за договором про участь у фонді фінансування будівництва виду «А» № 18/32-08 від 25 квітня 2008 року, а позичальник зобов`язався на умовах, визначених кредитним договором, повернути отримані грошові кошти та сплатити відсотки за користування ними в строки та розмірах, передбачених договором (а. с. 19-27 том 1).

У забезпечення виконання зобов`язань за кредитним договором між банком та ОСОБА_1 25 квітня 2008 року укладено іпотечний договір, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., зареєстрований у реєстрі за № 2302. Предметом іпотеки за договором є майнові права на квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 28-33 том 1).

У пункті 7.3. іпотечного договору міститься відповідне застереження, яке являє собою договір про задоволення вимог іпотекодержателя відповідно до наведених нижче умов.

У пункті 7.3.1. іпотечного договору зазначено, що у випадку набуття іпотекодержателем права звернення стягнення на предмет іпотеки іпотекодавець підписанням цього договору підтверджує свою згоду на передання у власність іпотекодержателю предмета іпотеки. Іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки, суб`єктом оцінної діяльності якого обирає іпотекодержатель для здійснення такої оцінки.

Іпотекодавець засвідчує, що він надає іпотекодержателю згоду на прийняття іпотекодержателем одностороннього рішення про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя (придбання предмета іпотеки у власність) у випадку виникнення у іпотекодержателя права звернення стягнення на предмет іпотеки відповідно до умов цього договору та вимог чинного законодавства України.

Наявності будь-яких інших документів, крім цього договору та письмового рішення іпотекодержателя про перехід права власності на предмет іпотеки до іпотекодержателя для реєстрації права власності іпотекодержателя на предмет іпотеки не вимагається. Цей договір та письмове рішення іпотекодержателя про придбання предмета іпотеки у власність мають силу правовстановлюючих документів та надають право іпотекодержателю подати заяву про реєстрацію права власності на предмет іпотеки. Право власності на предмет іпотеки переходить до іпотекодержателя у порядку, що передбачений чинним законодавством України.

26 липня 2012 року між банком та ОСОБА_1 укладено договір про внесення змін № 1 до іпотечного договору, посвідчений приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., зареєстрований у реєстрі за № 1401, відповідно до умов якого іпотекодавцем передано в іпотеку банку нерухоме майно - квартиру АДРЕСА_1 (а. с. 34-35 том 1).

ОСОБА_1 проживає за адресою: АДРЕСА_3 разом з дружиною та сином, що підтверджується довідкою голови Об`єднання співвласників багатоквартирного будинку «ЖК Адмірал» від 01 жовтня 2017 року (а. с. 76, том 1).

12 березня 2016 року Публічне акціонерне товариство «Всеукраїнський акціонерний банк» направив на адресу ОСОБА_1 вимогу про повернення коштів з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки, у якій у зв`язку з невиконанням умов кредитного договору вимагав дострокового повернення повної суми заборгованості, в тому числі, суми кредиту та процентів за його користування з урахуванням штрафу за прострочення строків повернення кредиту та процентів за користування ним, що у гривневому еквіваленті склала 551 800,11 грн, та попереджав, що у разі невиконання вимог банку він через 30 днів з дати отримання вимоги має намір звернутися до суду з позовом про стягнення заборгованості та звернути стягнення на предмет іпотеки у порядку, передбаченому договором іпотеки та чинним законодавством України (а. с. 100 том 1).

Зазначену вимогу отримано ОСОБА_1 поштою 23 березня 2016 року, що підтверджується копією поштового повідомлення з його підписом (а. с. 100, зворот, том 1).

18 грудня 2017 року між банком та Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» укладено договір про відступлення (купівлі - продажу) прав вимоги, за яким банк відступив шляхом продажу товариству права вимоги, зокрема, до ОСОБА_1 за кредитним договором № 743/08 від 25 квітня 2008 року, іпотечним договором б/н, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., зареєстрованим у реєстрі за № 2302, а також укладеним 26 липня 2012 року між банком та іпотекодавцем договором про внесення змін № 1 до іпотечного договору, посвідченим приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Тимченко Т.В., зареєстрованим у реєстрі за № 1401, у зв`язку із чим Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» набуло прав кредитора та іпотекодержателя у зазначених зобов`язаннях.

З додатку №1 до цього договору вбачається, що загальна сума права вимоги за кредитним договором №743/08 від 25 квітня 2008 року - заборгованість за основним боргом, процентами, пенею, штрафами станом на 18 грудня 2017 року в гривневому еквіваленті склала 740 763,41 грн, що складається з: заборгованості за основним боргом - 18 248,00 доларів США; заборгованості за нарахованими процентами - 7 780,00 доларів США; заборгованості за комісією - 2 968, 38 гривень; штраф за несвоєчасно сплачене тіло, відсотки, комісію - 24 326, 83 гривень (а. с. 36-41 том 1).

Пунктом 2.2. договору № 162 про відступлення (купівлі-продажу) прав вимоги від 18 грудня 2017 року визначено, що права кредитора за основними договорами переходять до нового кредитора у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги, за виключенням права на здійснення договірного списання коштів з рахунку/рахунків боржника, що надане банку відповідно до умов основних договорів.

Того ж дня, 18 грудня 2017 року між банком та товариством укладено договір про відступлення прав вимоги за іпотечним договором, посвідченим 25 квітня 2008 року. Пунктом 2 цього договору передбачено, що права вимоги за іпотечним договором переходять до нового іпотекодержателя у повному обсязі та на умовах, які існують на момент відступлення права вимоги (а. с. 42-44 том 1).

18 грудня 2017 року на адресу ОСОБА_1 направлено повідомлення про заміну кредитора (а. с. 46-47 том 1).

22 січня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. вчинено запис у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно за № 24522538 про реєстрацію права власності на квартиру АДРЕСА_1 за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» на підставі договору про відступлення прав вимоги за іпотечним договором від 18 грудня 2017 року, іпотечного договору від 25 квітня 2008 року, договору про внесення змін до іпотечного договору від 26 липня 2012 року, повідомлення про вручення поштового відправлення номер 020960049730504 від 23 березня 2016 року, видавник поштове відділення Київ 96, відправлено з поштового відділення Харків 2 (номер 6100220653087), вимоги про повернення коштів з попередженням про звернення стягнення на предмет іпотеки № 22/3-12486 від 12 березня 2016 року, видавник Публічне акціонерне товариство «ВіЕйБі Банк», представник за довіреністю Ключинський К.Л. (а. с. 49 том 1).

З відомостей сайту Укрпошти вбачається, що дані про поштове відправлення за номером 6100220653087 станом на 30 липня 2018 року відсутні, тому що не зареєстровані в системі (а. с. 61 том 1).

25 січня 2018 року приватним нотаріусом Харківського міського нотаріального округу Лавіндою Н.О. прийнято рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень № 39348301 щодо державної реєстрації права власності на квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , за Товариством з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт» (а. с. 163 том 1).
Як вбачається з висновку про вартість майна, складеного 25 січня 2018 року суб`єктом оціночної діяльності фізичною особою-підприємцем ОСОБА_8 , вартість однокімнатної квартири загальною площею 64,4 кв м, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_3 , складає 815 562,00 гривні (а. с. 106 том 1).
У подальшому 14 червня 2018 року право власності на зазначену квартиру на підставі договору купівлі-продажу набув ОСОБА_5 (а. с. 48-49 том 1).

20 серпня 2018 року право власності на зазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_6 на підставі договору купівлі-продажу між нею та ОСОБА_5 (а. с. 57-58, 176 том 1).

ОСОБА_6 уклала договір іпотеки від 29 травня 2019 року, предметом якого є спірна квартира (а. с. 137-139 том 1).

ОСОБА_1 є співвласником ѕ частин квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04 грудня 2017 року (а. с. 223-224 том 1).
Частиною першою статті 1 Закону України «Про іпотеку» визначено, що іпотека - це вид забезпечення виконання зобов`язання нерухомим майном, що залишається у володінні і користуванні іпотекодавця, згідно з яким іпотекодержатель має право в разі невиконання боржником забезпеченого іпотекою зобов`язання одержати задоволення своїх вимог за рахунок предмета іпотеки переважно перед іншими кредиторами цього боржника у порядку, встановленому цим Законом.

Статтею 33 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що у разі невиконання або неналежного виконання боржником основного зобов`язання іпотекодержатель вправі задовольнити свої вимоги за основним зобов`язанням шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки. Право іпотекодержателя на звернення стягнення на предмет іпотеки також виникає з підстав, передбачених статтею 12 вказаного Закону.
Згідно з приписами статей  33, 36, 37, 39 Закону України «Про іпотеку» законодавець визначив три способи захисту на задоволення забезпечених іпотекою вимог кредитора шляхом звернення стягнення на предмет іпотеки: судовий - на підставі рішення суду та два позасудових - на підставі виконавчого напису нотаріуса і згідно з договором про задоволення вимог іпотекодержателя. 

Частинами першою та третьою  статті 36 Закону «Про іпотеку»  передбачено, що сторони іпотечного договору можуть вирішити питання про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору. Позасудове врегулювання здійснюється згідно із застереженням про задоволення вимог іпотекодержателя, що міститься в іпотечному договорі, або згідно з окремим договором між іпотекодавцем і іпотекодержателем про задоволення вимог іпотекодержателя, що підлягає нотаріальному посвідченню, який може бути укладений одночасно з іпотечним договором або в будь-який час до набрання законної сили рішенням суду про звернення стягнення на предмет іпотеки.

Договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками, може передбачати: передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання у порядку, встановленому статтею 37 цього Закону.

Відповідно до частини першої  статті 37 Закону «Про іпотеку»  іпотекодержатель може задовольнити забезпечену іпотекою вимогу шляхом набуття права власності на предмет іпотеки. Правовою підставою для реєстрації права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, яке є предметом іпотеки, є договір про задоволення вимог іпотекодержателя або відповідне застереження в іпотечному договорі, яке прирівнюється до такого договору за своїми правовими наслідками та передбачає передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в рахунок виконання основного зобов`язання.

Рішення про реєстрацію права власності іпотекодержателя на нерухоме майно, що є предметом іпотеки, може бути оскаржено іпотекодавцем у суді.

Отже, сторони в договорі чи відповідному застереженні можуть передбачити як передачу іпотекодержателю права власності на предмет іпотеки в позасудовому порядку, так і надання іпотекодержателю права від свого імені продати предмет іпотеки як за рішенням суду, так і на підставі відповідного застереження в договорі про задоволення вимог іпотекодержателя чи застереження в іпотечному договорі на підставі договору купівлі-продажу.

Можливість реалізації іпотекодержателем права на звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності на предмет іпотеки пов`язана з дотриманням порядку, визначеного статтею 35 Закону України «Про іпотеку». У разі порушення встановленого вказаною нормою порядку звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом набуття права власності не допускається.

Відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» у разі порушення основного зобов`язання та/або умов іпотечного договору іпотекодержатель надсилає іпотекодавцю та боржнику, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмову вимогу про усунення порушення. В цьому документі зазначається стислий зміст порушених зобов`язань, вимога про виконання порушеного зобов`язання у не менш ніж тридцятиденний строк та попередження про звернення стягнення на предмет іпотеки у разі невиконання цієї вимоги. Якщо протягом встановленого строку вимога іпотекодержателя залишається без задоволення, іпотекодержатель вправі прийняти рішення про звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання на підставі договору.

Метою повідомлення іпотекодержателем іпотекодавця та інших осіб є доведення до їх відома наміру іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. Тому іпотекодержатель набуває право звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання лише за умови належного надсилання вимоги, коли іпотекодавець фактично отримав таку вимогу або мав її отримати, але не отримав внаслідок власної недбалості чи ухилення від такого отримання.

У разі дотримання іпотекодержателем порядку належного надсилання вимоги про усунення порушення основного зобов`язання діє презумпція належного повідомлення іпотекодержателя про необхідність усунення порушень основного зобов`язання, яка може бути спростована іпотекодавцем в загальному порядку.

За відсутності такого належного надсилання вимоги відповідно до частини першої статті 35 Закону України «Про іпотеку» іпотекодавець не набуває права звернення стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання.

Відповідно до пункту 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25 грудня 2015 року № 1127 (в редакції, чинній на момент спірних правовідносин), для державної реєстрації права власності на підставі договору іпотеки, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя шляхом набуття права власності на предмет іпотеки, також подаються:
1) копія письмової вимоги про усунення порушень, надісланої іпотекодержателем іпотекодавцеві та боржникові, якщо він є відмінним від іпотекодавця;

2) документ, що підтверджує наявність факту завершення 30-денного строку з моменту отримання іпотекодавцем та боржником, якщо він є відмінним від іпотекодавця, письмової вимоги іпотекодержателя у разі, коли більш тривалий строк не зазначений у відповідній письмовій вимозі;

3) заставна (якщо іпотечним договором передбачено її видачу).
У наведених правових нормах визначено вичерпний перелік обов`язкових для подання документів та обставин, що мають бути ними підтверджені, на підставі яких проводиться державна реєстрація права власності на предмет іпотеки за договором, що містить застереження про задоволення вимог іпотекодержателя, і з огляду на закріплений у статтях 10, 18 Закону № 1952-IV та статті 37 Закону України «Про іпотеку» порядок державної реєстрації та коло повноважень державного реєстратора у ході її проведення, ця особа приймає рішення про державну реєстрацію прав лише після перевірки наявності необхідних для цього документів та їх відповідності вимогам законодавства.

Підтвердженням надіслання іпотекодавцю письмової вимоги щодо усунення порушень, а отже, й завершення 30-денного строку з моменту її отримання, є повідомлення про вручення поштового відправлення, вручене та оформлене відповідно до Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05 березня 2009 року № 270, та Порядку пересилання поштових відправлень, затвердженого наказом Українського державного підприємства поштового зв`язку «Укрпошта» від 12 травня 2006 року № 211.

Ненадання іпотекодержателем належного підтвердження виконання вимог статті 35 Закону України «Про іпотеку» щодо надіслання боржнику повідомлення про порушення забезпеченого обтяженням зобов`язання, унеможливлює встановлення державним реєстратором завершення 30-денного строку, сплив якого пов`язується з проведенням ним подальших дій зі звернення стягнення на предмет іпотеки, у тому числі, й шляхом набуття права власності.

За відсутності документів, необхідних для державної реєстрації права власності на квартиру, така реєстрація вважається проведеною з порушенням вимог Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» і Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень у відповідній редакції.

Такі ж висновки містяться у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397цс19).
Наведені норми спрямовані на фактичне повідомлення боржника, аби надати йому можливість усунути порушення, і цим запобігти зверненню стягнення на майно боржника. Тому, повідомлення боржника слід вважати здійсненим належним чином за умови, що він одержав або мав одержати повідомлення, але не одержав його з власної вини. Доказом належного здійснення повідомлення може бути, зокрема, повідомлення про вручення поштового відправлення з описом вкладення.

Відповідного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 21 квітня 2021 року у справі № 569/14618/13-ц, провадження № 61-4712св19.

У постанові від 29 вересня 2020 року у справі № 757/13243/17 (провадження  № 14-711цс19) Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що належним дотриманням іпотекодержателем процедури повідомлення іпотекодавця та боржника, якщо він є відмінним від іпотекодавця, про вимогу стосовно усунення порушення також слід вважати таке повідомлення, що було надіслане належним чином, проте не отримане внаслідок недбалості або ухилення від отримання.

В іншому випадку іпотекодержатель не набуває права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання, зокрема, не вправі відчужувати предмет іпотеки іншій особі. За таких умов предмет іпотеки, придбаний іншою особою за договором з іпотекодержателем, є майном, придбаним в особи, яка не мала права його відчужувати. При цьому добросовісна особа, яка придбаває майно в особи, яка не є його власником, має пересвідчитися у наявності в останньої права розпоряджатися чужим майном.

У пункті 3 частини першої статті 24 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» передбачено, що у державній реєстрації прав та їх обтяжень може бути відмовлено у разі, якщо подані документи не відповідають вимогам Закону.

Записи до Державного реєстру прав вносяться на підставі прийнятого рішення про державну реєстрацію прав (абзац перший частини першої статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».

Аналіз положень абзацу першого частини другої  статті 26 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» свідчить про те, що у разі скасування на підставі рішення суду рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень до Державного реєстру прав вноситься запис про скасування державної реєстрації прав.

Саме скасування такого запису є належним способом захисту прав та інтересів позивача. Рішення державного реєстратора про державну реєстрацію прав із внесенням відповідного запису до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вичерпує свою дію.

Такі висновки відповідають правовій позиції Великої Палати Верховного Суду, викладеній у постанові від 01 квітня 2020 року у справі № 520/13067/17 (провадження № 14-397 цс 19).

Також, відповідно до частини третьої статті 37 Закону України «Про іпотеку» у редакції на час виникнення спірних правовідносин іпотекодержатель набуває предмет іпотеки у власність за вартістю, визначеною на момент такого набуття на підставі оцінки предмета іпотеки суб`єктом оціночної діяльності. У разі набуття права власності на предмет іпотеки іпотекодержатель зобов`язаний відшкодувати іпотекодавцю перевищення 90 відсотків вартості предмета іпотеки над розміром забезпечених іпотекою вимог іпотекодержателя.

Ненадання реєстратору документів, які підтверджують вартість предмету іпотеки на момент його перереєстрації на іпотекодержателя є порушенням положень частини 3 статті 37 Закону України «Про іпотеку».

Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 206/4378/18 (провадження № 61-19032св19), від 27 січня 2021 року у справі № 201/2899/17 (провадження № 61-13526св19).

Ухвалюючи судове рішення в цій частині, суд першої інстанції обгрунтовано виходив з того, що оскільки позивач був повідомлений про усунення порушень ще 23 березня 2016 року, кредитор мав права звернути стягнення на предмет іпотеки шляхом позасудового врегулювання. При цьому слід зазначити, що приватним нотаріусом всі вимоги, передбачені пунктом 61 Порядку державної реєстрації речових прав на нерухоме майно на їх обтяжень, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України за № 1127 від 25 грудня 2015 року в редакції на час проведення дій були виконані в повному обсязі і мають відображення в інформаційній довідці, яка міститься в матеріалах справи. В суді апеляційної інстанції представник позивача цього не спростував.

07 червня 2014 року набрав чинності Закон України № 1304-VII «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті», підпунктом 1 пункту 1 якого передбачено, що не може бути примусово стягнуте (відчужене без згоди власника) нерухоме житлове майно, яке вважається предметом застави згідно зі статтею 4 Закону України «Про заставу» та/або предметом іпотеки згідно зі статтею 5 Закону України «Про іпотеку», якщо таке майно виступає як забезпечення зобов`язань громадянина України (позичальника або майнового поручителя) за споживчими кредитами, наданими йому кредитними установами - резидентами України в іноземній валюті, та за умови, що:

- таке нерухоме житлове майно використовується як місце постійного проживання позичальника/майнового поручителя або є об`єктом незавершеного будівництва нерухомого житлового майна, яке перебуває в іпотеці, за умови, що у позичальника або майнового поручителя у власності не знаходиться інше нерухоме житлове майно;

- загальна площа такого нерухомого житлового майна (об`єкта незавершеного будівництва нерухомого житлового майна) не перевищує 140 кв. м для квартири та 250 кв. м для житлового будинку.

Пунктом 4  Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» передбачено, що протягом дії цього Закону інші закони України з питань майнового забезпечення кредитів діють з урахуванням його норм.

Підписавши іпотечне застереження, сторони визначили лише можливі шляхи звернення стягнення, які має право використати іпотекодержатель. Стягнення є примусовою дією іпотекодержателя, направленою до іпотекодавця з метою задоволення своїх вимог. При цьому до прийняття Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» право іпотекодержателя звернути стягнення на предмет іпотеки (як у судовому, так і в позасудовому порядку) залежало не від наявності згоди іпотекодавця, а від наявності факту невиконання боржником умов кредитного договору.

Водночас Закон України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» ввів тимчасовий мораторій (заборону) на право іпотекодержателя відчужувати майно іпотекодавця без згоди останнього на його відчуження.
Такі висновки щодо застосування положень Закону України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті» містяться у постановах Великої Палати Верховного Суду: від 20 листопада 2019 року у справі № 802/1340/18-а (провадження № 11-474апп19); від 19 травня 2020 року у справі № 644/3116/18-ц (провадження № 14-45цс20).

Як вбачається з матеріалів справи ОСОБА_1 є співвласником ѕ частин квартири АДРЕСА_2 , що підтверджується відомостями з Реєстру прав власності на нерухоме майно від 04 грудня 2017 року. Зазначену адресу позивач вказує у позовній заяві та апеляційній скарзі як місце проживання (а. с. 223-224 том 1).

Тобто, ОСОБА_1 має у власності інше нерухоме житлове майно. Отже, на нього не поширюються обмеження, передбачені Законом України «Про мораторій на стягнення майна громадян України, наданого як забезпечення кредитів в іноземній валюті».

Крім того, матеріали справи свідчать про те, що кредитний договір укладений ОСОБА_1 з метою отримання коштів для проведення розрахунків за договором про участь у фонді фінансування будівництва виду «А», а не на споживчі цілі.

В суді апеляційної інстанції представник позивача наполягав на задоволенні апеляційної скарги та виклав свої міркування з приводу цього, які фактично повторюють позовні вимоги.

Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт та представники ОСОБА_6 заперечували проти задоволення апеляційної скарги та підтримали відзиви на апеляційну скаргу та письмові пояснення. При цьому, представники ОСОБА_6 акцентували увагу суду на презумпцію правомірності правочину та правомірність набуття ОСОБА_6 спірної квартири. Вказали, що ОСОБА_6 є добросовісним набувачем і власницею спірної квартири. Представник Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Фінрайт зазначив, що позивач і наразі є боржником. Отримані від продажу спірної квартири грошові кошти, заборгованість позивача не погасили.

Таким чином, аналізуючи наведені норми права та обставини справи слід зазначити, що висновок суду першої інстанції щодо відмови в задоволенні позову позивача є таким, що грунтується на належних доказах та не суперечить нормам права. Доводи позивача по суті спору його не спростовують. Цим доводам судом першої інстанції була надана належна оцінка. 
За змістом статті 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.  До витрат, пов`язаних з розглядом справи, зокрема, належать витрати  на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 58 ЦПК України сторона, третя особа, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника. Представником у суді може бути адвокат або законний представник (частина перша статті 60 ЦПК України).

За змістом  статті 15 ЦПК України  учасники справи мають право користуватися правничою допомогою. Представництво у суді як вид правничої допомоги здійснюється виключно адвокатом (професійна правнича допомога), крім випадків, встановлених законом.

Повноваження адвоката як представника підтверджуються довіреністю або ордером, виданим відповідно до Закону України «Про адвокатуру і адвокатську діяльність», про що зазначено в частині четвертій статті 62 ЦПК України.

За положеннями пункту 4 статті 1, частин третьої та п`ятої статті 27 Закону України від 05 липня 2012 року № 5076-VI «Про адвокатуру та адвокатську діяльність»  договір про надання правової допомоги - це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору. До договору про надання правової допомоги застосовуються загальні вимоги договірного права. Зміст договору про надання правової допомоги не може суперечити Конституції України та законам України, інтересам держави і суспільства, його моральним засадам, присязі адвоката України та правилам адвокатської етики.

Гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час (стаття 30 вказаного Закону).

Також за статтею 28 Правил адвокатської етики, затверджених звітно-виборним З`їздом адвокатів України від 09 червня 2017 року, гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів професійної правничої (правової) допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата тощо), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

Розмір гонорару визначається за погодженням адвоката з клієнтом. Адвокат має право у розумних межах визначати розмір гонорару, виходячи із власних міркувань. При встановленні розміру гонорару можуть враховуватися складність справи, кваліфікація, досвід і завантаженість адвоката та інші обставини. Погоджений адвокатом з клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розмір гонорару може бути змінений лише за взаємною домовленістю. В разі виникнення особливих по складності доручень клієнта або у випадку збільшення затрат часу і обсягу роботи адвоката на фактичне виконання доручення (підготовку до виконання) розмір гонорару може бути збільшено за взаємною домовленістю.

Непогодження клієнтом та/або особою, яка уклала договір в інтересах клієнта, розміру гонорару при наданні доручення адвокату або в ході його виконання є підставою для відмови адвоката від прийняття доручення клієнта або розірвання договору на вимогу адвоката.

Тож домовленості про сплату гонорару за надання правничої допомоги є такими, що склалися між адвокатом та клієнтом, в межах правовідносин яких слід розглядати питання щодо дійсності такого зобов`язання (пункт 5.39 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18 (провадження  № 12-171гс19)).

Згідно вимог статті 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом із іншими судовими витратами. 
Зі змісту частини четвертої статті 137 ЦПК України вбачається, що розмір  витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі, впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Витрати за надану професійну правничу допомогу у разі підтвердження обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості підлягають розподілу за результатами розгляду справи незалежно від того, чи їх уже фактично сплачено стороною/третьою особою, чи тільки має бути сплачено (пункт 1 частини 2 статті 137 ЦПК України).

Відповідно до частини 2 статті 141 ЦПК України інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються: у разі задоволення позову - на відповідача;  у разі відмови в позові - на позивача;  у разі часткового задоволення позову - на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.

Частиною 8 статті 141 ЦПК України визначено, що розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

У разі неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. 

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування в справі, що свідчить про те, що витрати на правову допомогу повинні бути обґрунтовані належними та допустимими доказами.
Верховний Суд у постанові від 03 травня 2018 року в справі №372/1010/16-ц дійшов висновку, що якщо стороною буде документально доведено, що нею понесені витрати на правову допомогу, а саме, надано договір на правову допомогу, акт приймання-передачі наданих послуг, платіжні документи про оплату таких послуг, розрахунок таких витрат, то у суду відсутні підстави для відмови у стягненні таких витрат стороні, на користь якої ухвалено судове рішення.

У разі недотримання вимог частини четвертої статті 137 ЦПК України суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою.

Суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи, зокрема, на складність справи, витрачений адвокатом час.

Підсумовуючи, можна зробити висновок, що ЦПК України передбачено такі критерії визначення та розподілу судових витрат: 1) їх дійсність; 2) необхідність; 3) розумність їх розміру з урахуванням складності справи та фінансового стану учасників справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), присуджуючи судові витрати на підставі  статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, застосовує аналогічний підхід та вказує, що заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, якщо вони були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення ЄСПЛ у справі «East/West Alliance Limited» проти України» від 23 січня 2014 року (East/West Alliance Limited v. Ukraine, заява № 19336/04, § 268, від 12 жовтня 2006 року у справі «Двойних проти України» (§ 80), від 10 грудня 2009 року у справі «Гімайдуліна і інших проти України» (§§ 34-36), від 26 лютого 2015 року у справі «Баришевський проти України» (§ 95).

У рішенні ЄСПЛ від 28 листопада 2002 року «Лавентс проти Латвії» зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

Інтереси ОСОБА_6 під час розгляду справи в суді першої інстанції представляв адвокат Адвокатського об`єднання «Сталеві адвокати» Лозовой С.В. на підставі договору № 39 про надання правової допомоги від 28 серпня 2019 року та ордеру серія ХВ № 153520 від 04 вересня 2019 року (а. с. 145-149 том 1).

Пунктом 3 договору передбачено, що вартість послуг виконавця за цим договором складає 25 000,00 грн. Клієнт сплачує виконавцю вартість послуг, зазначену в пункті 3.1. договору на підставі рахунку, наданого виконавцем, протягом трьох календарних днів з моменту підписання сторонами цього договору.

З акту від 15 лютого 2021 року виконаних робіт до договору про надання правової допомоги від 30 серпня 2019 року вбачається, що Адвокатським об`єднанням «Сталеві адвокати» надано ОСОБА_6 наступні послуги: ознайомлення з матеріалами справи вартістю 4000,00 грн, підготовка відзиву на позовну заяву та доданих до нього документів вартістю 6000,00 грн та представництво інтересів у суді, незалежно від кількості судових засідань - 15 000,00 грн, всього 25 000,00 грн (а. с. 46 том 2).
Оплата ОСОБА_6 послуг з надання правової допомоги підтверджується копіями квитанцій № 73 від 03 вересня 2019 року на суму 11 000,00 грн та № 133 від 02 вересня 2019 року на суму 14 000,00 грн (а. с. 150, 151 том 1).

Представник позивача 23 червня 2020 року подав до суду першої інстанції клопотання про відмову у розподілі витрат на правничу допомогу, у якому вказав, що сума витрат на правничу допомогу є необґрунтованою, не детальною, не доведена співмірність зі складністю справи та наданими послугами, часом, витраченим на надання послуг, обсягом наданих послуг та виконаних робіт (а. с. 29 том 2).

Як вбачається з матеріалів справи представником ОСОБА_6 дійсно подано відзив на позовну заяву, який не є великим за обсягом та складається лише з 5 аркушів (а. с. 171-175 том 1). Додатком до відзиву є лише копія договору купівлі-продажу квартири та докази його направлення поштою. Адвокат Лозовой С.В. брав участь лише в одному судовому засіданні 24 грудня 2019 року, яке згідно журналу судового засідання тривало 16 хвилин (а. с. 212-213 том 1). Відомості про його ознайомлення з матеріалами справи під час розгляду судом першої інстанції відсутні.

Виходячи з викладеного, розмір судових витрат на надання правничої допомоги у 25 000,00 грн, що стягнуті судом першої інстанції з позивача на користь відповідачки, судова колегія вважає завищеним, таким, що не відповідає принципам розумності та співмірності.

Враховуючи складність справи та виконані роботи, принципи співмірності та розумності судових витрат, колегія суддів дійшла висновку про необхідність зменшення розміру судових витрат та стягнення з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 21 600, 00 грн витрат на професійну правничу допомогу. У зв`язку з чим судове рішення в цій частині підлягає зміні із зменшенням витрат на правничу допомогу з 25 000,00 грн до 21 600,00 грн, а апеляційна скарга - частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 367, 368,  п. 2 ч. 1 ст.374, ст.376, ст. ст. 381 - 384, 389 ЦПК України
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - задовольнити частково.
Рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 15 лютого 2021 року - змінити, зменшивши розмір стягнутих з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_6 витрат на надання правової допомоги з 25 000,00 грн до 21 600,00 грн.

В іншій частині рішення суду - залишити без змін. 

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 30 днів з дня набрання законної сили.

Головуючий                                                         І.В. Бурлака

Судді                                                                 А.В. Котелевець 

О.М. Хорошевський

Повний текст постанови складено 13 жовтня 2021 року.