ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

03 листопада 2021 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 740/4106/20
Головуючий у першій інстанції – Шевченко  І. М.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1202/21

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої - судді  Бобрової І.О.,
суддів – Євстафієв О.К., Шитченко Н.В. 

сторони справи:

позивач – ОСОБА_1 ,
відповідачі – ОСОБА_2 , фізична особа – підприємець ОСОБА_3 , фізична особа – підприємець ОСОБА_4 , фізична особа – підприємець ОСОБА_5 ,

розглянув в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 червня 2021 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5   про відшкодування збитків та звільнення приміщень,
місце ухвалення судом першої інстанції рішення - м. Ніжин,
дата складання судом першої інстанції повного тексту рішення -29.06.2021,
                                   У С Т А Н О В И В:

У вересні 2020 року ОСОБА_1 звернулась з позовом до ОСОБА_2 , ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 в якому просила: встановити факт здачі ОСОБА_2 в оренду нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 та нежитлового приміщення, зокрема, першого поверху двоповерхової нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 , та другий поверх двоповерхової нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 у період з 01.03.2015 по 30.09.2020; стягнути з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 збитки в розмірі 265977,45 грн, як неотриманий дохід від здачі в оренду нежитлових приміщень; усунути перешкоди в користуванні майном шляхом: зобов`язання ФОП ОСОБА_3 звільнити приміщення по АДРЕСА_2 , що є першим поверхом вказаного приміщення, з приведенням у попередній стан, тобто звільнити вказане приміщення від всього належного їй майна; зобов`язання ФОП ОСОБА_5 звільнити приміщення по АДРЕСА_2 , що є другим поверхом вказаного приміщення – перукарнею, з приведенням у попередній стан, тобто звільнити вказане приміщення від всього належного їй майна; зобов`язання ФОП ОСОБА_4 звільнити приміщення по АДРЕСА_1 , з приведенням у попередній стан, тобто звільнити вказане приміщення від всього належного йому майна.
В обґрунтування своїх вимог позивачка зазначила, що на підставі рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 05.03.2019, частково скасованого постановою Чернігівського апеляційного суду від 19.07.2019, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є співвласниками нерухомого майна в рівних частках, тобто по 1/2 частці в нежитлових приміщеннях, а саме: цеху з виробництва макаронних виробів загальною площею 343,2 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_1 ; магазину продтоварів із залом для комп`ютерних ігор загальною площею 329,5 кв. м, що знаходиться по АДРЕСА_2 .
Реєстрація права власності на 1/2 частину магазину продтоварів із залом для комп`ютерних ігор за ОСОБА_1 здійснена 29.08.2019. Цех з виробництва макаронних виробів належить ОСОБА_2 та ОСОБА_1 (до зміни прізвища ОСОБА_6 ) в рівних частках з 2008 року.
ОСОБА_2 самостійно, без жодної попередньої домовленості та згоди ОСОБА_1 як співвласника нежитлових приміщень, без виділення часток у нерухомому майні в натурі, передав в оренду вцілому вищевказані приміщення та незаконно привласнює орендну плату, не розподіляючи її відповідно до належних співвласникам часток. 
Так, ФОП ОСОБА_3 орендує в ОСОБА_2 перший поверх двохповерхового нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 для здійснення торгівлі продуктами харчування тощо з 2014 року до звернення позивачки з позовом.
ФОП ОСОБА_5 орендує у ОСОБА_2 другий поверх двохповерхового нежитлового приміщення по АДРЕСА_2 для надання перукарських послуг з 2014 року до звернення позивачки з позовом.
ФОП ОСОБА_4 орендує в ОСОБА_2 цех з виробництва макаронних виробів по АДРЕСА_1 .
Позивачка вважає, що має право на відшкодування половини вартості орендної плати, що отримує відповідач від здачі в оренду вищевказаних нежитлових приміщень, що є збитками в розумінні ч. 2 ст. 22 ЦК України. 
Відповідачі відмовилися добровільно надати копії договорів оренди та  розподіляти орендну плату, у зв`язку з чим позивачкою визначено суму оренди відповідно до рішень Ніжинської міської ради від 06.12.2017 № 9-32/2017 «Про затвердження мінімальної вартості місячної оренди 1 кв. м нерухомого майна, що надається в оренду в 2018 році» та від 27.11.2019 № 14-63/2019 «Про затвердження мінімальної вартості місячної оренди 1 кв. м нерухомого майна, що надається в оренду в 2020 році».
За вказаними рішеннями з 01 січня 2018 року мінімальна вартість місячної оренди одного квадратного метра загальної площі нерухомого майна для міста Ніжина для комерційної діяльності складає 58,53 грн.
Ураховуючи загальну позовну давність та підстави переривання перебігу позовної давності, просила стягнути з відповідача збитки, як неотриманий дохід від здачі в оренду нежитлових приміщень в межах періоду з 01.09.2019 по 30.09.2020, що відображено у відповідних розрахунках орендної плати за період з 29.08.2019 по 01.10.2020, за половину якої і має стягуватись розмір мінімальної орендної плати. 
На думку позивачки, її права як співвласника порушені діями відповідачів, які з часу оренди приміщень були обізнані про те, що орендоване ними майно має іншого власника, згода та/або договір оренди на використання нежитлових приміщень з яким відсутні. Вважає, що дії орендарів не свідчать про добросовісність володіння майном та намір породження цивільних прав та обов`язків з власником майна.
Припинення дій, які порушують право ОСОБА_1 шляхом пред`явлення до відповідачів вимоги зобов`язального характеру, зокрема, щодо звільнення нежитлових приміщень, а також відшкодування завданих збитків позивачка вважає належним способом захисту своїх порушених прав у розумінні статті 16 ЦПК України.  

30.03.2021 представник позивачки – адвокат Подлуцький М.О. звернувся з клопотанням про закриття провадження у справі в частині позовних вимог щодо звільнення приміщень у зв`язку з тим, що ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 добровільно звільнили приміщення, які орендували у ОСОБА_2 , та у зв`язку з набранням законної сили рішенням суду, яким приміщення, яке орендує ФОП ОСОБА_3 , виділене в натурі ОСОБА_2 , таким чином у вищевказаних вимогах предмет спору відсутній, що є підставою для закриття провадження в цій частині на підставі п. 2 частини 1 статті 255 ЦПК україни та повернення сплаченого за вказаними вимогами  судового збору на підставі п. 5 частини 1 статті 7 Закону україни «Про судовий збір». 
Під час розгляду справи судом першої інстанції представник позивачки – адвокат Подлуцький М.О. уточнив розмір збитків, які підлягають стягненню з відповідача, зменшивши суму до стягнення з 265977,45 до 112117,13 грн, як помилково зазначену у прохальній частині позовної заяви.   

Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14.06.2021 у задоволенні позову відмовлено, повернуто ОСОБА_1 судовий збір у розмірі 840,80 грн, сплачений за квитанцією від 25.09.2020.
Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.06.2021 закрите провадження у справі в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном.

Суд першої інстанції дійшов до висновку про відсутність підстав для встановлення факту здачі ОСОБА_2 у період з 01.03.2015 по 30.09.2020  в оренду нежитлового приміщення по АДРЕСА_1 ОСОБА_4 , нежитлового приміщення – першого поверху двоповерхової нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 ОСОБА_3 та другого поверху двоповерхової нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 .
При цьому, суд зауважив, що зібрані у справі докази свідчать про те, що частина нежитлового приміщення площею 30 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 перебуває у користуванні ОСОБА_4 на підставі договору безкоштовного користування нерухомим майном від 01.01.2020, а частина нежитлового приміщення загальною площею 46,0 кв. м на першому поверсі нежитлової будівлі за адресою: АДРЕСА_2 перебуває в оренді у ФОП ОСОБА_3 на підставі договору оренди (найму) нежитлового приміщення від 15.04.2019 № 01-О/04-2019, при цьому станом на час укладення вказаного договору і подання цього позову до суду ОСОБА_2 був одноосібним його власником на підставі свідоцтва про право власності від 23.01.2012.
Суд також взяв до уваги пояснення відповідача, який під час розгляду справи категорично заперечив факт здачі в оренду чи користування приміщення другого поверху двоповерхової нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 ОСОБА_5 , та зазначив, що вказана обставина позивачкою належними і допустимими доказами не доведена.
Вирішуючи позовну вимогу про стягнення з відовідача збитків, як неотриманого доходу від здачі в оренду нежитлових приміщень, суд дійшов до висновку, що позивачка не довела протиправності поведінки відповідача, що призвела до зазначених нею збитків.
Позивачка також не довела факту здачі в оренду відповідачем указаних житлових приміщень вцілому, неможливості використання нею як співвласником цих приміщень, створення їй у цьому перешкод з боку відповідача та що вказана грошова сума, яку вона просить стягнути з відповідача, є саме збитками – упущеною вигодою у розумінні ст. 22 ЦК України, на яку посилалася позивачка на обгрунтування своїх вимог.
Таким чином, з урахуванням того, що ОСОБА_1 не довела факту порушення її прав як співвласника вказаного нерухомого майна з боку відповідача, а також підстав, установлених ст. 22 ЦК України, для стягнення з відповідача на її користь збитків у вигляді неотриманого доходу від здачі в оренду нежитлових приміщень, суд першої інстанції дійшов до висновку про відмову в задоволенні позову. 

В додатковому рішенні від 29.06.2021 Ніжинським міськрайонним судом Чернігівської області вирішено питання щодо позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном, від яких під час розгляду справи відмовився представник позивачки, яке не було вирішено судом при ухваленні рішення від 14.06.2021, та закрито провадження у справі в цій частині.  

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції позивачка ОСОБА_1 звернулась з апеляційною скаргою, в якій просить рішення суду скасувати та ухвалити нове про задоволення позовних вимог. Вважає рішення суду від 14.06.2021 є таким, що ухвалене з неповним зясуванням обставин, що мають значення для справи, невірним застосуванням норм матеріального права, що на підставі п. 1,4 частини 4 статті 376 ЦПК України є підставою для його скасування.
Скаржниця вказує, що в оскаржуваному рішенні надана оцінка лише аргументам, наведеним відповідачем, рішення всупереч вимогам частини 4 статті 265 ЦПК України не містить зазначення жодного доказу, поданого позивачкою на обґрунтування позовних вимог, не містить їх оцінки. При цьому при наданні оцінки доказам відповідача, зокрема договорам, судом не застосовано відповідні норми матеріального права.
Зазначає, що судом першої інстанції залишено поза увагою факт часткового визнання відповідачем позовних вимог в частині здачі ним в оренду спільного майна, про що він вказав у відзиві. При цьому представник відповідачки ОСОБА_3 підтримав у підготовчому судовому засіданні зміст відзиву відповідача ОСОБА_2 . Про прийняття відмови сторони від визнання обставин суд жодної ухвали не постановляв.  
ОСОБА_1 також наголошує на тому, що районний суд не застосував норми статей 358, 359 ЦК України, за змістом яких право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою, а доходи від використання майна, що знаходиться у спільній частковій власності, розподіляються між співвласниками відповідно до їх часток у цьому майні.
З огляду на викладені обставини, скаржниця вважає, що рішення суду першої інстанції не відповідає критеріям законності та обґрунтованості, визначені статтею 263 ЦПК України.

У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідач ОСОБА_2 просить у задоволенні скарги відмовити. Зазначає, що не заперечує факт здачі в оренду частини одного з приміщень, але не такою площею, як зазначає позивачка. Так, ОСОБА_3 орендує у відповідача частину приміщення першого поверху двоповерхової нежитлової будівлі по АДРЕСА_2 площею 46 м.кв., із яких 30 м.кв. для торгівлі і 16 м.кв. складських приміщень. ОСОБА_5 приміщення другого поверху вказаної будівлі фактично не здавалось, договірних відносин між нею та відповідачем не було, а ФОП ОСОБА_4 орендував у відповідача частину приміщення будівлі по АДРЕСА_1 площею 30 м.кв. у 2015 році, а вперіод з 2019 по 2020 роки ця площа була йому надана в безоплатне користування на підставі договору позички. 
Стверджує, що докази, надані позивачкою, не доводять факт здачі в оренду відповідачем приміщення будівлі по АДРЕСА_2 площею 329,5 м.кв. та будівлі по АДРЕСА_1 площею 343,2 м.кв. Явку свідків, про які зазначала позивачка в позовній заяві, вона не забезпечила, а надані нею відео-записи не є належними доказами. 
Відповідач звертає увагу, що на обидві вказані будівлі судом визнано право власності сторін по 1/2 частини за кожним. Таким чином, здаючи в оренду ОСОБА_3 частину приміщення в «Магазині продтоварів з залом для комп`рних ігор» по АДРЕСА_2 площею 46, м.кв. і використовуючи 20 м.кв. цього приміщення для власної діяльності, відповідач використовує лише 40% від своєї частки у цьому приміщенні, яка складає 164,75 м.кв. Надаючи в безоплатну позичку ОСОБА_4 частину приміщення « ІНФОРМАЦІЯ_1 » по АДРЕСА_1 площею 30 м.кв. та використовуючи для власної діяльності 20 м.кв. цього приміщення, а всього 50 м.кв., відповідач також не порушує право власності позивачки, оскільки 50м.кв.  складає 29% від його 1/2 частки право власності у ньому.                    
ОСОБА_2 наголошує на тому, що оскільки на даний час судом не прийнято рішення про реальний поділ вказаного нерухомого майна, він як його співвласник (1/2 частини майна) має право використовувати його в межах 1/2 частини права власності, що зазначено у відповідних нормах ЦК України. 
Вказує, що користується частиною вказаних приміщень в межах своєї частки, здійснюючи підприємницьку діяльність, що є єдиним джерелом його доходу, ним обладнано приміщення магазину, створено робочі місця, магазин працює, ним сплачуються податки тощо. В цеху по виробництву макаронних виробів ним також налагоджене виробництво, ведеться облік та вироблення продукції, залучені спеціалісти та створено робочі місця. Разом з тим позивачка ОСОБА_7 з 2016 року проживає за кордоном, не цікавиться діяльністю цеху та магазину, а її дії спрямовані на позбавлення відповідача можливості здійснювати свою діяльність. Перешкод у користуванні нею вказаними приміщеннями відповідач не чинив, позивачка не намагалась ними користуватись в межах її частини, до відповідача з такими вимогами не зверталась, а тому ці вимоги є необґрунтованими. 
Відповідач також звертає увагу, що під час розгляду справи про виділ майна позивачкою не оспорювався факт використання ним спірних приміщень у підприємницькій діяльності. Зазначає, що позивачкою наведено не правильні розрахунки завданих збитків, взято за їх основу ціну мінімальної орендної плати, встановлену для комунального майна, вирахувано з загального розміру приміщень, а не за 46 м.кв., які він надає в оренду ОСОБА_3 ..Крім того, в укладеному з останньою договорі оренди чітко вказано ціну оренди.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_2 просить суд відмовити позивачці у задоволенні позовних вимог повністю.

Своїм правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу ОСОБА_1 відповідачі ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 не скористалися.       
  
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного висновку.
Відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно з частинами 1, 2 та 5 статті 263 ЦПК України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на основі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Додаткове рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.06.2021 про закриття провадження у справі в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном сторонами не оскаржується, тому, відповідно до положень ст. 367 ЦПК України, апеляційним судом не переглядається.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14.06.2021 вказаним вимогам частково не відповідає. 

Зі змісту постанови Чернігівського апеляційного суду від 19.07.2019 у справі № 740/5152/15-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про поділ майна подружжя та за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про поділ майна подружжя та виділ частки нерухомого майна, вбачається, що сторони з 14.02.1987 до 13.01.2015 перебували у зареєстрованому шлюбі. У подальшому (після розірвання шлюбу) ОСОБА_8 змінила прізвище на ОСОБА_7 . 
Судом по вказаній справі було встановлено, що відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 23.01.2012 нежитлова будівля «магазин продтоварів з залом для комп`ютерних ігор», що розташована по АДРЕСА_2 на праві приватної власності належала ОСОБА_2 , дата реєстрації права власності – 18.01.2012, вказана нежитлова будівля придбана в період перебування сторін у шлюбі. 
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності № 179523844 від 03.09.2019, нежитлова будівля - магазин продтоварів з залом для комп`ютерних ігор за адресою: АДРЕСА_2 , загальною площею 329,5 кв.м., належить на праві спільної часткової власності по 1/2 чстині ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на підставі рішення суду по справі № 740/5152/15-ц від 05.03.2019, дата державної реєстрації права власності – 29.08.2019 (а.с. 19).    
Відповідно до копії свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 17.09.2008, ОСОБА_2 та ОСОБА_8 є співвласниками цеху по виробництву макаронних виробів, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 343,2 кв.м, на праві спільної часткової власності, по 1/2 частині. (а.с. 99). 
Рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.12.2020, ухваленим у справі № 740/215/20 за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про виділ частки нерухомого майна; за зустрічним позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про виділ частки нерухомого майна, зміненим постановою Чернігівського апеляційного суду від 25.03.2021 в частині виділу нерухомого майна – цеху з виробництва макаронних виробів - позови задоволено частково, виділено ОСОБА_1 в рахунок належної 1/2 частки нежитлової будівлі – магазину продтоварів із залом для комп`ютерних ігор, розташованої в АДРЕСА_3 , в натурі згідно з додатком № 1.3 варіанту поділу № 3 висновку експерта № 24-19 за результатами проведення експертного дослідження судовим експертом Солдатовою В. С. від 25 жовтня 2019 року, визначені для другого співвласника (на плані показано зеленим кольором): перший поверх - 1/2 частини тамбура номером 1 площею 3,3 кв. м, маршовi сходи номером 2 площею 14,9 кв. м; другий поверх – маршовi сходи номером 9 площею 14,8 кв. м, пiдсобне примiщення номером 10 площею 7,3 кв. м, торговий зал номером 11 площею 90,2 кв. м, санвузол номером 12 площею 1,2 кв. м; пiдвальний поверх-частину залу номером 2 площею 12,65 кв. м, коридор номером 3 площею 6,0 кв. м, пiдвальне примiщення номером 4 площею 14,4 кв. м, загальною площею 164,75 кв. м; 1/2 частини ганку а, ? частини пандусу а1, вхiд у пiдвал а4. 
Виділено ОСОБА_2 у рахунок належної 1/2 частки нежитлової будівлі – магазину продтоварів із залом для комп`ютерних ігор, розташовану в АДРЕСА_3 , в натурі згідно з додатком № 1.3 варіанту поділу № 3 висновку експерта № 24-19 за результатами проведення експертного дослідження судовим експертом Солдатовою В. С. від 25 жовтня 2019 року, визначені для першого співвласника (на плані показано синім кольором): перший поверх – 1/ частини тамбура номером 1 площею 3,3 кв. м, санвузол номером 3 площею 1,1 кв. м, пiдсобне примiщення номером 4 площею 4,2 кв. м, пiдсобне примiщення номером 5 площею 5,4 кв. м, пiдсобне приміщення номером 6 площею 10,6 кв. м, торговий зал номером 7 площею 60,5 кв. м, коридор номером 8 площею 5,3 кв. м; пiдвальний поверх – пiдвальне примiщення номером 1 площею 20,3 кв. м, частину залу номером 2 площею 47,95 кв. м, санвузол номером 5 площею 1,4 кв. м, щитову номером 6 площею 4,7 кв. м; загальною площею 164,75 кв. м; 1/2 частини ганку а, 1/2 частини пандусу а1, рампу а2, вхiд у пiдвал а3.
Ухвалено в спільному користуванні сторін ОСОБА_1 , ОСОБА_2 залишити примiщення тамбуру 1 площею 6,6 кв. м, ганок а, пандус а1, для технічної можливості проходу до належних частин об`єкта нерухомості; фундаменти будiвлi, покрівлю з конструкцією даху, каналізаційні мережі.
Виділено ОСОБА_1 в рахунок належної 1/2 частки нерухомого майна – цеху з виробництва макаронних виробів, розташованого в АДРЕСА_4 , в натурі згідно з додатком № 2.3 варіанту поділу № 3 висновку експерта № 24-19 за результатами проведення експертного дослідження судовим експертом ОСОБА_9 від 25 жовтня 2019 року, визначені для другого співвласника (на плані показано синім кольором): кладову номером 5 площею 3,0 кв. м, кладову номером 6 площею 19,7 кв. м, коридор номером 7 площею 6,2 кв. м, частину виробничого цеху номером 11 площею 12,2 кв. м, склад номером 22 площею 33,5 кв. м, склад номером 23 площею 33,9 кв. м, склад номером 24 площею 13,4 кв. м, виробничий цех номером 25 площею 32,8 кв. м, підсобне примiщення номером 1 площею 12,9 кв. м, котельню номером 2 площею 4,0 кв. м; загальною площею 171,6 кв. м; 1/2 частини вбиральні літ «У», 1/2 частини огорожі 1, 1/2 частини воріт з хвiрткою 2. 
Виділено ОСОБА_2 у рахунок належної 1/2 частки нерухомого майна – цеху з виробництва макаронних виробів, розташованого в АДРЕСА_4 , в натурі згідно з додатком № 2.3 варіанту поділу № 3 висновку експерта № 24-19 за результатами проведення експертного дослідження судовим експертом ОСОБА_9 від 25 жовтня 2019 року, визначені для першого співвласника (на плані показано зеленим кольором): тамбур номером 1 площею 2,4 кв. м, склад номером 2 площею 51,5 кв. м, частину виробничого цеху номером 11 площею 36,6 кв. м, коридор номером 12 площею 6,2 кв. м, кімнату персоналу номером 13 площею 6,3 кв. м, коридор номером 14 площею 5,2 кв. м, кабінет номером 15 площею 12,4 кв. м, санвузол номером 16 площею 4,1 кв. м, котельню номером 17 площею 2,9 кв. м, сушильну камеру номером 18 площею 2,9 кв. м, сушильну камеру номером 19 площею 2,9 кв. м, склад номером 20 площею 13,5 кв. м, склад номером 21 площею 24,7 кв. м; загальною площею 171,6 кв. м; ганок а3, ганок а4, 1/2 частини вбиральні літ «У», 1/2 частини огорожі 1, 1/2 частини воріт з хвiрткою 2.
Ухвалено сторонам виконати відповідні перепланування та облаштування. 
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 09.12.2020 набрало законної сили 26.03.2021.

Відповідно до витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань № 25253601від 30.04.2020 ОСОБА_2 20.11.1997 був зареєстрований як фізична особа-підприємець. 05.01.2017 було зареєстровано припинення підприємницької діяльності відповідачем за власним рішенням, а 12.08.2019 ОСОБА_2 знов був зареєстрований як фізична особа-підприємець. Станом на дату формування витягу 30.04.2020 інформація щодо реєстрації припинення ним підприємницької діяльності відсутня (а.с. 104-106).         
Зазначене підтверджується листом Головного Управління ДПС у Чернігівській області № 14010/10/25-01-61 від 04.12.2020, в якому, зокрема, зазначено, що 12.08.2019 ФОП ОСОБА_2 здійснив повторну реєстрацію підприємницької діяльності та з цього часу перебуває на спрощеній системі оподаткування (а.с. 131).   
Обгрунтовуючи підстави позову, позивачка вказувала, що ОСОБА_2 самостійно, без жодної попередньої домовленості з нею та її згоди як співвласника нежитлових приміщень, передав в оренду вищевказані приміщення та незаконно привласнює орендну плату, яка за період 01.09.2019 по 30.09.2020 має бути розподілена відповідно до належних співвласникам часток.  
З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 (на час звернення – ОСОБА_8 ) у 2015 році зверталась до Ніжинської ОДПІ ДФС у Чернігівській області з приводу надання ОСОБА_2 в оренду третім особам приміщень за адресою: АДРЕСА_1 та АДРЕСА_2 . У відповіді на вказане звернення № 13095/10/23-13-17-015 від 30.12.2015 зазначено, що ОСОБА_2 передав в оренду ФОП ОСОБА_3 приміщення площею 35 м.кв. за адресою АДРЕСА_2 , на підставі договору оренди з 01.03.2015 строком на 1 рік з оплатою за аренду в кінці року. Також ОСОБА_2 надав в оренду ФОП ОСОБА_4 приміщення площею 30 м.кв. за адресою АДРЕСА_1 , з терміном дії договору оренди 1 рік з 25.09.2015 та з оплатою за оренду в кінці року. Стосовно сплати ОСОБА_2 податку на доходи фізичних осіб, Ніжинська ОДПІ зазначила, що в даному випадку податковими агентами виступаюь ФОП ОСОБА_3 та ФОП ОСОБА_4 (а.с. 11-12).
06.08.2020 представник позивачки – адвокат Подлуцький М.О. звернувся до Ніжинського ВП ГУНП в Чернігівській області для проведення перевірки за фактом здачі ОСОБА_2 в оренду 3 приміщень як власником, являючись при цьому власником лише 1/2  частини цих приміщень. 
За результатами проведення перевірки ДОП Тоцьким О.М. було складено довідку від 26.08.2020, за змістом якої приміщення за адресою АДРЕСА_1 винаймає ФОП ОСОБА_4 , приміщення першого поверху будівлі за адресою АДРЕСА_2 винаймає ФОП ОСОБА_3 , а приміщення другого поверху цієї будівлі останні 4 роки винаймала ФОП ОСОБА_5 та має намір займати надалі – ФОП ОСОБА_10 .. Орендодавцем приміщень є ОСОБА_2 , договори оренди винаймачі приміщень не надали, від дачі пояснень відмовились (а.с. 18). 
Результати перевірки викладені у відповіді на звернення адвоката Подлуцького М.О., наданій Ніжинським ВП ГУНП в Чернігівській області 26.08.2020 за № 15927/124/46-2020. Так, 14.08.2020 та 17.08.2020 працівниками поліції було відвідано вищевказані приміщення та проведено бесіди з їх орендарями. Ці дії фіксувались за допомогою відео-запису представником позивачки ОСОБА_11 .. ФОП ОСОБА_4 повідомив, що орендує приміщення за адресою АДРЕСА_1 з 2015 року по теперішній час для здійснення торгівлі та сплачує ОСОБА_2 орендну плату. Також було становлено, що ФОП ОСОБА_3 орендує приміщення першого поверху приміщення за адресою АДРЕСА_2 з 2014 року, орендну плату сплачує вцілому ОСОБА_2 .. Приміщення на другому поверсі цієї будівлі з 2015 року винаймала у ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_5 та має намір винаймати ФОП ОСОБА_10 . Із пояснень орендарів та їх представників вбачається, що про існування іншого співвласника орендованих приміщень обізнані не були.   

У статті 41 Конституції України закріплено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
За змістом статті 317 Цивільного кодексу України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна.
Відповідно до частини першої статті 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Стаття 322 ЦК України передбачає обов`язок власника утримувати майно, що йому належить, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до частини першої статті 355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб, належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
Згідно зі статтею 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

ОСОБА_1 звертала увагу, що ОСОБА_2 одноособово привласнюючи кошти, отримані від орендарів за період з 01.09.2019 по 30.09.2020, порушив права позивачки та спричинив їй збитки (упущену вигоду) в загальній сумі 112117,13 грн.
Розглядаючи подібні правовідносини, Верховний Суд у постанові від 23.10.2019 у справі № 310/5564/15-ц, зауважив, що відповідно до частини першої статті 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода) - частина друга статті 22 ЦК України.
Отже у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються лише ті збитки, які б могли бути реально отримані при належному виконанні зобов`язання.
На підставі частини четвертої статті 623 ЦК України при визначенні неодержаних доходів (упущеної вигоди) враховуються заходи, вжиті кредитором щодо їх одержання.
Кредитор, який вимагає відшкодування збитків, має довести: неправомірність поведінки особи; наявність шкоди; причинний зв`язок між протиправною поведінкою та шкодою, що є обов`язковою умовою відповідальності та виражається в тому, що шкода має виступати об`єктивним наслідком поведінки завдавача шкоди; вина завдавача шкоди, за виключенням випадків, коли в силу прямої вказівки закону обов`язок відшкодування завданої шкоди покладається на відповідальну особу незалежно від вини. З іншого боку, боржник має право доводити відсутність своєї вини (стаття 614 ЦК України).
Таким чином, у вигляді упущеної вигоди відшкодовуються тільки ті збитки у розмірі доходів, які б могли бути реально отримані.
Пред`явлення вимоги про відшкодування неодержаних доходів (упущеної вигоди) покладає на кредитора обов`язок довести, що ці доходи (вигода) не є абстрактними, а дійсно були б ним отримані.
Позивач повинен довести також, що він міг і повинен був отримати визначені доходи, і тільки неправомірні дії відповідача стали єдиною і достатньою причиною, яка позбавила його можливості отримати прибуток.
Аналогічна правова позиції викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.05.2018 у справі № 750/8676/15-ц, а також Верховним Судом України у постанові від 18.05.2016 у справі № 6-237цс16.

  Відповідно до копії договору безкоштовного користування нерухомим майном від 01.01.2020 ОСОБА_2 передав ОСОБА_4 у строкове безоплатне користування для здійснення господарської діяльності частину нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_1 , площею 30 м.кв. строком на 2 роки 11 місяців (а.с. 100). Угодою від 15.01.2021 вказаний договір було розірвано, об`єкт користування передано користувачем позичкодавцеві (а.с. 150).
Разом з тим, матеріали справи не містять належних та допустимих доказів передачі відповідачем в період з 01.09.2019 по 30.09.2020 ОСОБА_4 вищевказаного приміщення в строкове платне користування зі сплатою останнім конкретної суми орендної плати, як і не містять доказів надання відповідачем в оренду другого поверху приміщення по АДРЕСА_2 ФОП ОСОБА_5 .. 
З копії договору оренди (найму) нежитлового приміщення № 01-О/04-2019 від 15.04.2019 вбачається, що ОСОБА_2 передав ФОП ОСОБА_3 в строкове платне користування для здійснення підприємницької діяльності частину нежитлового приміщення загальною площею 46,0 м2 (частина кімнати № 6 на плані площею 5,3 м2, кімната № 5 на плані площею 5,4 м2, кімната № 4 на плані площею 4,2 м2, кімната № 3 на плані площею 1,1 м2, частина кімнати № 7 на плані площею 30 м2) на першому поверсі будівлі за адресою АДРЕСА_2 , строком на 2 роки 9 місяців. Згідно з пунктами 3.1-3.4 договору орендар сплачує орендодавцеві щомісячно орендну плату в розмірі 1380 грн. До складу орендної плати не входить плата за комунальні послуги, пов`язані з утриманням/користуванням приміщенням, яка компенсується орендарем орендодавцеві на підставі виставлених ним рахунків, що підтверджують понесені ним відповідні витрати (а.с. 101-103).
Інформації щодо дострокового розірвання сторонами вказаного договору матеріали справи не містять.  

Частиною першою статті 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів). 

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 в частині стягнення з відповідача збитків, як неотриманого доходу від здачі ним в оренду нежитлових приміщень ФОП ОСОБА_4 та ФОП ОСОБА_5 суд першої інстанції правильно виходив з того, що факт здачі відповідачем вказаним особам в оренду цих приміщень є недоведеним.

Разом з тим, встановивши факт передачі в строкове платне користування одноособово ОСОБА_2 ФОП ОСОБА_3 частини приміщення на першому поверсі будівлі за адресою АДРЕСА_2 , Ніжинський міськрайонний суд не застосував до спірних правовідносин положення статті 359 ЦК України, відповідно до якої доходи від використання майна, що є у спільній частковій власності, надходять до складу спільного майна і розподіляються між співвласниками відповідно до їхніх часток у праві спільної часткової власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Доводи скаржниці щодо незастосування судом даної норми матеріального права до спірних відносин є слушними. 

Колегія суддів звертає увагу, що відповідач ОСОБА_2 під час розгляду справи судом першої інстанції, зокрема у відзиві на а.с. 94-98, заяві на а.с. 163, підтвердив, що здавав в оренду ФОП ОСОБА_3 частину нежитлового приміщення площею 46,0 кв.м. за адресою АДРЕСА_2 , та отримував від неї орендну плату в розмірі 1380 грн.  
Помилковим є посилання суду на те, що станом на час укладення  договору оренди з ФОП ОСОБА_3 . 15.04.2019 ОСОБА_2 був одноосібним власником спірного приміщення. Районний суд не врахував, що порушення прав позивачки шляхом завдання їй збитків (упущеної вигоди) в період з 01.09.2019 по 30.09.2020 (в межах позовних вимог) в даному випадку носить триваючий характер та мало місце в період дії вказаного договору оренди і саме тоді, коли будівля за адресою АДРЕСА_2 належала сторонам на праві спільної часткової власності в рівних частинах, без виділення часток або установлення порядку користування ними.
Одноособове отримання ОСОБА_2 плати за аренду приміщення від ФОП ОСОБА_3 підтверджується матеріалами справи та не заперечується відповідачем. 
Таким чином, доведеним є факт порушення прав ОСОБА_1 як співвласника вказаного нерухомого майна з боку відповідача, та наявність підстав, для стягнення з нього на її користь збитків у вигляді неотриманого доходу, який відповідно до статі 359 ЦК України належить кожному із співвласників відповідно до їхніх часток. 
Подібні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 29.09.2021  у справі № 661/2657/19, від 25.04.2018 у справі № 761/15857/16-ц.

Колегія суддів відхиляє посилання ОСОБА_2 щодо понесених ним витрат на утримання спільного майна.

Статтею 360 ЦК України визначено, що співвласник відповідно до своєї частки у праві спільної часткової власності зобов`язаний брати участь у витратах на управління, утримання та збереження спільного майна, у сплаті податків, зборів (обов`язкових платежів), а також нести відповідальність перед третіми особами за зобов`язаннями, пов`язаними із спільним майном.

Матеріали справи не містять належних та допустимих доказів щодо понесених ОСОБА_2 з 01.09.2019 по 30.09.2020 витрат на утримання приміщення, яке орендувала ФОП ОСОБА_3 , та сум сплачених податків з отриманого доходу. Надані відповідачем копії чеків та квитанцій (на а.с. 170) вказаного факту не підтверджують. Натомість, апеляційний суд звертає увагу, що умовами укладеного 15.04.2019 договору оренди витрати на комунальні послуги, пов`язані з утриманням/користуванням приміщенням, покладені на орендаря – ФОП ОСОБА_3 ..

У зв`язку з тим, що позивачкою наведено не правильні розрахунки завданих збитків (а.с. 27) та виходячи з того, що в укладеному з ФОП ОСОБА_3 договорі оренди чітко вказано ціну оренди та порядок її сплати, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь ОСОБА_1 сума завданих збитків у вигляді неотриманого доходу від надання ОСОБА_2 в період з 01.09.2019 по 30.09.2020 в строкове платне користування ФОП ОСОБА_3 частини приміщення на першому поверсі будівлі за адресою АДРЕСА_2 в сумі 1/2 частини від отриманого доходу, а саме 7590 грн (1380*11міс./2=7590).

Відповідно до статті 50 ЦПК позов може бути пред`явлений спільно кількома позивачами або до кількох відповідачів. Кожен із позивачів або відповідачів щодо другої сторони діє в цивільному процесі самостійно. Участь у справі кількох позивачів і (або) відповідачів (процесуальна співучасть) допускається, якщо: предметом спору є спільні права чи обов`язки кількох позивачів або відповідачів; права та обов`язки кількох позивачів чи відповідачів виникли з однієї підстави; предметом спору є однорідні права і обов`язки.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до  ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 полягали в усуненні перешкод в користуванні  нею майном шляхом звільнення займаних ними приміщень.
Додатковим рішенням Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 29.06.2021 провадження у справі в частині позовних вимог про усунення перешкод у користуванні майном – закрито за клопотанням представника позивачки, сторонами вказане рішення не оскаржується. З огляду на вказане  колегія суддів приходить до висновку, що в решті позову вимоги позивачки до ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 є необґрунтованими у зв`язку з наступним.

Належним відповідачем є особа, яка має відповідати за позовом.
Неналежний відповідач - це особа, притягнута позивачем як відповідач, стосовно якої встановлено, що вона не повинна відповідати за пред`явленим позовом за наявності даних про те, що обов`язок виконати вимоги позивача лежить на іншій особі - належному відповідачеві.

Вимоги про стягнення  збитків, як неотриманого доходу від здачі в оренду нежитлових приміщень пред`явлені ОСОБА_1 до ОСОБА_2 .
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.04.2018 у справі № 523/9076/16-ц зроблено висновок, що «пред`явлення позову до неналежного відповідача не є підставою для відмови у відкритті провадження у справі, оскільки заміна неналежного відповідача здійснюється в порядку, визначеному ЦПК України. За результатами розгляду справи суд відмовляє в позові до неналежного відповідача та приймає рішення по суті заявлених вимог щодо належного відповідача. Тобто, визначення відповідачів, предмета та підстав спору є правом позивача. Натомість, встановлення належності відповідачів й обґрунтованості позову - обов`язком суду, який виконується під час розгляду справи, а не на стадії відкриття провадження».
Аналогічного висновку дійшов і Верховний Суд у постанові від 14.04.2021 у справі № 311/300/19.

Враховуючи наведене, позовні вимоги ОСОБА_1 до  ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 задоволенню не підлягають із вказаних вище підстав.

Позовна вимога ОСОБА_1 про встановлення факту здачі ОСОБА_2 в оренду нежитлових приміщень у період з 01.03.2015 по 30.09.2020 задоволенню не підлягає, оскільки є, по суті, вимогою про встановлення юридичного факту, та не відповідає передбаченим законом (стаття 15, частина друга статті 16 ЦК України) способам захисту порушеного права позивачки.

З огляду на викладене вище, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
Оскільки висновки суду не відповідають обставинам справи, рішення суду першої інстанції в частині відмови в позові до ОСОБА_2 про відшкодування збитків на підставі п.3 ч.1 ст. 376 ЦПК України підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про часткове задоволення позову в цій частині та стягнення з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 грошових коштів в сумі 7590 грн, як 1/2 частини доходів від використання в період з 01.09.2019 по 30.09.2020 майна - будівлі за адресою АДРЕСА_2 , що у вказаний період належала сторонам на праві спільної часткової власності, по 1/2 частки кожному.   
Рішення суду в частині відмови в задоволенні позовних вимог до ФОП ОСОБА_3 , ФОП ОСОБА_4 , ФОП ОСОБА_5 підлягає зміні в частині мотивів відмови на підставі ч. 4 ст. 376 ЦПК України.

Відповідно до ч. 13 ст. 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.

Позовні вимоги позивачки задоволені на 6,77 %. В суді першої інстанції позивачка сплатила за вимогу майнового характеру 1121,18 грн судового збору (а.с.1), таким чином, за апеляційний розгляд справи в цій частині сума судового збору складає 1681,77 грн. Отже, з ОСОБА_2 підлягає стягненню на користь позивачки сума судового збору пропорційно задоволених позовних вимог: 75,90 грн за розгляд справи судом першої інстанції та за апеляційний перегляд - 113,86 грн, а всього 189,76 грн.

Рішення суду першої інстанції в частині повернення ОСОБА_1 суми судового збору у розмірі 840,80 грн, сплаченого за квитанцією від 25.09.2020 № 0.0.1849406932.1 – слід залишити без змін.

Керуючись ст. 141, 367, 374, 376 ч. 1 п. 3,4, ст. 381-384, 389 ЦПК України,   
                                              П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 червня 2021 року – задовольнити частково.
Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 червня 2021 року в частині відмови в позові ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, як не отриманого доходу від здачі в оренду нежитлових приміщень - скасувати.

Позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про відшкодування збитків, як не отриманого доходу від здачі в оренду нежитлових приміщень – задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) у відшкодування збитків 7590 (сім тисяч п`ятсот дев`яносто) грн, як не отриманого доходу від надання в оренду з 01.09.2019 по 30.09.2020 частини нежитлового приміщення за адресою АДРЕСА_2 .  
В задоволенні решти позовних вимог – відмовити.

Рішення Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 14 червня 2021 року в частині відмови в позові ОСОБА_1 до фізичної особи – підприємця ОСОБА_3 , фізичної особи – підприємця ОСОБА_4 , фізичної особи – підприємця ОСОБА_5 – змінити, виклавши мотиви відмови в редакції цієї постанови.  

Стягнути з ОСОБА_2 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_5 , РНОКПП НОМЕР_2 ) 189,76 грн на відшкодування судових витрат.

В іншій частині рішення суду першої інстанції  - залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків встановлених ч.3 ст. 389 ЦПК України  

Судді Чернігівського апеляційного суду                      
                                                                                        І.О. Боброва
               
                                                                                        О.К.Євстафієв 

                                                                                        Н.В. Шитченко 

                  Повний текст постанови суду складений 03.11.2021