08.11.21
22-ц/812/1949/21

Єдиний унікальний номер судової справи 487/4813/16-ц
Номер провадження 22-ц/812/1949/21
Доповідач апеляційного суду Серебрякова Т.В.

Постанова
Іменем України

08 листопада 2021 року                                                місто Миколаїв

Колегія суддів судової палати у цивільних справах Миколаївського апеляційного суду в складі:

головуючого Серебрякової Т.В.,
суддів: Лисенка П.П., Самчишиної Н.В., 

з секретарем судового засідання Лівшенком О.С.,

переглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 ухвалу, яка постановлена Заводським районним судом міста Миколаєва 03 серпня 2021 року, під головуванням судді Павлової Ж.П., в приміщені цього ж суду, за заявою ОСОБА_1 про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню у цивільній справі за позовом Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» до  ОСОБА_1  про стягнення заборгованості за кредитним договором,

УСТАНОВИЛА:

У квітні 2021 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню. 
В обґрунтування вимог заяви зазначено, що постановою головного державного виконавця Заводського ВДВС Чернявської А.Б. від 12 серпня 2020 року у виконавчому проваджені №57334618 звернуто стягнення на заробітну плату при примусовому виконанні виконавчого листа №487/4813/16-ц, виданого Заводським районним судом міста Миколаєва 13 вересня 2018 року на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 серпня 2018 року про стягнення з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства комерційний банк «ПриватБанк» (далі – АТ КБ «ПриватБанк») кредитної заборгованості у загальному розмірі 80 903 грн. 24 коп.
Між тим, постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 серпня 2018 року змінено. Зменшено стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» загальної заборгованості з 80 903 грн. 24 коп. до 58 735 грн. 59 коп.
Посилаючись на викладені обставини, ОСОБА_1 просив визнати виконавчий лист №487/4813/16-ц, виданий Заводським районним судом міста Миколаєва 13 вересня 2018 року на підставі рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 серпня 2018 року, таким, що не підлягає виконанню. 
Ухвалою Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 серпня 2021 року у задоволені заяви ОСОБА_1 відмолено.
Відмовляючи в задоволенні заяви, суд першої інстанції виходив з того, що передбачених ч.2 ст.432 ЦПК України, Закону України «Про виконавче провадження» обставин для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, не вбачається.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на порушення районним судом норм матеріального та процесуального права, просив ухвалу районного суду скасувати та постановити нове судове рішення, яким його заяву задовольнити.
У судове засідання учасники справи не з`явилися, про дату та час розгляду справи повідомлені судом належним чином.
В силу ст.372 ЦПК України справу розглянуто за їх відсутності.
Згідно ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Дослідивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга  ОСОБА_1 не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, забезпечення кожному права на справедливий суд та реалізація права особи на судовий захист мають здійснюватися з урахуванням норм Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також практики Європейського суду з прав людини, які відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23 лютого 2006 року за №3477-IV застосовуються судами при розгляді справ як джерело права.
За змістом п.1 ст.6, ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), ратифікованої Законом України від  17 липня 1997 року №475/97-ВР, кожен має право на розгляд його справи упродовж розумного строку судом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
Кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законами України.
Суд зобов`язаний поважати честь і гідність усіх учасників цивільного процесу і здійснювати правосуддя на засадах їх рівності перед законом і судом.
Відповідно до ст.ст.1,3 ЦК України, ст.ст.2,4-5,12-13,19 ЦПК України, завданнями цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави, що виникають з цивільних, житлових, земельних, сімейних, трудових відносин, а також справ, розгляд яких, в порядку цивільного судочинства, прямо передбачено законом.
При цьому, в порядку цивільного судочинства, виходячи із його загальних засад про неприпустимість свавільного втручання у сферу особистого життя людини; судовий захист цивільного права та інтересу; справедливість, добросовісність та розумність, перш за все регулюються особисті немайнові та майнові відносини (цивільні відносини), засновані на юридичній рівності, вільному волевиявленні, майновій самостійності їх учасників.
Кожна особа, а у випадках, встановлених законом, органи та особи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси інших осіб, або державні чи суспільні інтереси, мають право в порядку, встановленому Цивільним процесуальним кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів; або прав, свобод та інтересів інших осіб, інтереси яких вони захищають, державних чи суспільних інтересів.
Частина 1 ст.15 ЦК України закріплює право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ст.1291 Конституції України судові рішення ухвалюються судами іменем України і є обов`язковими до виконання.
У п.9 ч.3 ст.129 Конституції України до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.
Судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами (ч.1 ст.18 ЦПК України).
Отже, виконання судових рішень у цивільних справах є складовою права на справедливий суд та однією з процесуальних гарантій доступу до суду, що передбачено ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Як вбачається з матеріалів справи, у вересні 2016 року ПАТ КБ «ПриватБанк», правонаступником якого АТ КБ «ПриватБанк», звернулося з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором в загальному розмірі 90 000 грн.
У січні 2017 року ОСОБА_1 , діючи через представника, звернувся із зустрічним позовом про визнання договору нікчемним з застосування наслідків, передбачених ст.216 ЦК України. 
Рішенням Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 серпня 2018 року позов АТ КБ «ПриватБанк» задоволено частково, з ОСОБА_1 на користь банку стягнуто 80 903 грн. 24 коп. кредитної заборгованості станом на 16 вересня 2016 року, з яких 49 261 грн. 28 коп. заборгованості за кредитом, 17 421 грн. 51 коп. заборгованості за відсотками та 14 220 грн. 45 коп. пені за несвоєчасне виконання зобов`язань за договором. В задоволенні зустрічного позову відмовлено. Розподілено судові витрати (том 1 а.с.187-189).
13 вересня 2018 року Заводським районним судом міста Миколаєва видано виконавчий лист №487/4813/16-ц, який отримано представником банку 17 вересня 2018 року (том 1 а.с.194).
03 жовтня 2018 року за заявою стягувача Заводським ВДВС відкрито виконавче провадження.
Постановою Миколаївського апеляційного суду від 29 листопада 2018 року рішення Заводського районного суду міста Миколаєва від 08 серпня 2018 року в частині позову АТ КБ «ПриватБанк» змінено, зменшено стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ КБ «ПриватБанк» загальної заборгованості з 80 903 грн. 24 коп. до 58 735 грн. 59 коп. та судових витрат з 1 238 грн. 71 коп. до 899 грн. 30 коп. Рішення в частині відмови в задоволенні зустрічного позову залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат (том 1 а.с.226-229).
В подальшому, 12 серпня 2020 року головним державним виконавцем Заводського ВДВС у місті Миколаєві Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) в раках виконавчого провадження №57234618 винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, а саме на заробітну плату, яку він отримує у ТОВ «Миколаївбудавто» (том 2 а.с.4-5).
Звертаючись до суду з заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню заявник вказував, що виконавчий лист №487/4813/16-ц від 13 вересня 2018 року про стягнення з нього на користь ПАТ КБ «ПриватБанк» 82 141 грн. 95 коп. заборгованості за кредитним договором та судових витрат видано на підставі рішення, яке в подальшому змінено.
При вирішенні вищевказаної заяви, колегія суддів виходить з наступного.
Виконавчий лист – це документ, який є підставою для здійснення виконавчого провадження. Він має бути чітким і зрозумілим для здійснення виконавчих дій. Виконавчий лист має відповідати змісту і сенсу постановлених у справі судових рішень, що набрали законної сили.
Тобто, виконавчий документ - це письмовий документ встановленої форми і змісту, який видається судом для примусового виконання прийнятих ним у справах рішень, ухвал, постанов як підстава для їх виконання.
Органи виконавчої служби під час виконання рішень вчиняють дії згідно із змістом резолютивної частини рішення, яке зазначається у виконавчому листі, результатом цього має бути досягнення правового ефекту - фактичне виконання зазначеного у виконавчому листі рішення.
Відповідно до ч.2 ст.432 ЦПК України суд визнає виконавчий документ таким, що не підлягає виконанню повністю або частково, якщо його було видано помилково або якщо обов`язок боржника відсутній повністю чи частково у зв`язку з його припиненням, добровільним виконанням боржником чи іншою особою або з інших причин.
Чіткого визначення «інших причин» для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню ст.432 ЦПК України не містить.
Між тим, словосполучення «з інших причин» не стосується припинення обов`язку боржника, який підлягає виконанню, а є іншими причинами.
Процесуальними підставами для визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, є обставини, що свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа, зокрема: видача виконавчого листа за рішенням, яке не набрало законної сили (крім тих, що підлягають негайному виконанню); коли виконавчий лист виданий помилково за рішенням, яке взагалі не підлягає примусовому виконанню; видача виконавчого листа на підставі ухвали суду про затвердження мирової угоди, яка не передбачала вжиття будь-яких примусових заходів або можливості її примусового виконання і, як наслідок, видачі виконавчого листа; помилкової видачі виконавчого листа, якщо вже після видачі виконавчого листа у справі рішення суду було скасоване; видачі виконавчого листа двічі з одного й того ж питання у разі віднайдення оригіналу виконавчого листа вже після видачі його дубліката; пред`явлення виконавчого листа до виконання вже після закінчення строку на пред`явлення цього листа до виконання.
Отже, закон передбачає можливість визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, якщо він виданий компетентним судом і є належним виконавчим документом, однак наявними є обставини, які виключають необхідність проведення виконавчих дій за цим виконавчим документом.
Сутність процедури визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню полягає, насамперед, у встановленні обставин та фактів, що свідчать про відсутність матеріального обов`язку боржника, які виникли після ухвалення судового рішення, наявність процесуальних підстав, які свідчать про помилкову видачу судом виконавчого листа або наявності інших обставин, які зумовлюють необхідність установлення питань виконання судового рішення.
Виконавче провадження зупиняється виконавцем у разі поновлення судом строку подання апеляційної скарги на рішення, за яким видано виконавчий документ, або прийняття такої апеляційної скарги до розгляду (крім виконавчих документів, що підлягають негайному виконанню).
Наслідком скасування або визнання нечинним рішення, на підставі якого виданий виконавчий документ, визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, відповідно до п.5 ч.1 ст.39 Закону України «Про виконавче провадження», є закінчення виконавчого провадження.
У зв`язку з викладеним, у разі якщо виконавчий лист вже пред`явлено до виконання, необхідності звернення до суду із заявою про визнання виконавчого листа таким, що не підлягає виконанню, немає. Виконавче провадження у цьому випадку повинно бути закінчено на підставі вищезазначеного Закону України.
Не можна говорити у даному випадку і про помилковість видачі виконавчого листа, оскільки на час його видачі рішення районного суду було чинним та підлягало виконанню. А відтак доводи апеляційної скарги в цій частині не заслуговують на увагу.
Судом не встановлено відсутності обов`язку боржника у зв`язку з його припиненням.
Зважаючи на обставини справи, вимоги заяви та надані докази, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, дійшов правильного висновку про відсутність підстав визнання виконавчого документа таким, що не підлягає виконанню.
ЄСПЛ вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (SERYAVIN AND OTHERS v. UKRAINE, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).
Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Керуючись ст.ст.367,374,375,381,382 ЦПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Ухвалу Заводського районного суду міста Миколаєва від 03 серпня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення у випадках та з підстав, передбачених ст.389 ЦПК України.

Головуючий                                                        Т.В. Серебрякова 

Судді:                                                                П.П. Лисенко

Н.В. Самчишина

Повний текст судового рішення
складено 12 листопада 2021 року