ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 жовтня 2021 р.	Справа № 440/786/21	
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
Головуючого судді: Григорова А.М.,
Суддів: Бартош Н.С. ,  Мінаєвої О.М. ,
за участю секретаря судового засідання Щеглової Г.О.

          розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2021, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, м. Полтава, повний текст складено 31.05.21 року по справі № 440/786/21
          за позовом         ОСОБА_1  
          до        Полтавського районного  відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми)      третя  особа               ОСОБА_2 
          про визнання протиправною та скасування постанови про накладання штрафу,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Полтавського  районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), третя особа ОСОБА_2 , в якому просила  суд:
- визнати протиправною та скасувати постанову головного державного виконавця Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Опанасенко Ю.В. від 05.12.2018 у виконавчому провадженні ВП №48309379 про накладення на боржника ОСОБА_3 (далі по тексту - ОСОБА_3 ) штрафу на користь стягувача - ОСОБА_2 (далі по тексту - ОСОБА_2 ) у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, що становить 8783, 69 грн.; 
-   стягнути з відповідача понесені позивачкою судові витрати. 
В обґрунтування заявлених вимог посилалася  на те, що 05.12.2018 державним виконавцем на боржника ОСОБА_3 в межах ВП 48309379 накладено штраф у розмірі  8783,69 грн.  Зазначила, що   ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер та з огляду на приписи статті 1218 Цивільного кодексу України ОСОБА_1 є спадкоємицею не тільки майна, а й обов`язків померлого ОСОБА_3 (боржника в межах ВП 48309379). Під час вступу у спадщину позивачка виявила, що до спадкової маси увійшов, з-поміж іншого, штраф, накладений державним виконавцем оскаржуваною постановою на померлого спадкодавця ОСОБА_3 . Позивачка    не погодилася із постановою державного виконавця від 05.12.2018 про накладення штрафу та вважаючи її протиправною. Наголошувала на тому, що заборгованість зі сплати аліментів, яка існувала у боржника до дати набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" від 03.07.2018 №2475-VIII, а саме 28.08.2018, не може впливати і враховуватися при визначенні штрафних санкцій у майбутньому на заборгованість, яка виникне після 28.08.2018. У випадку із заборгованістю по аліментах у ОСОБА_3 після 28.08.2018 заборгованість не могла виникнути, адже стягнення аліментів припинилося ще 25.08.2016 (по досягненню дитиною 23 років). У зв`язку з цим вважала постанову державного виконавця від 15.12.2018 протиправною та такою, що підлягає скасуванню.
Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року відмовлено  повністю в задоволенні позову ОСОБА_1 до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), третя особа - ОСОБА_2 про визнання протиправною та скасування постанови.
Позивачка, не погодившись з рішенням суду першої інстанції, подала апеляційну скаргу, в якій просила суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року по справі № 440/786/21 повністю та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_1 до Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми), третя особа - ОСОБА_2 , про визнання протиправною та скасування постанови про накладення штрафу задовольнити в повному обсязі.
В обґрунтування вимог скарги посилається на те, що рішення суду першої інстанції прийнято з  порушенням норм матеріального права, а відтак, підлягає скасуванню. Посилається, що поза увагою суду першої інстанції взагалі залишилися обґрунтування представника позивача надані в ході   судового засідання про те, що оскаржувана постанова про накладення штрафу від 05.12.2018 року по ВП №48309379 винесена державним виконавцем з порушенням норм матеріального права, оскільки, в даному випадку ст.71 Закону України  «Про виконавче провадження» не підлягала застосуванню, бо станом на момент внесення змін до ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» з ОСОБА_3 стягувалися не аліменти - поточні щомісячні платежі на утримання дитини, порядок стягнення яких саме і визначений вказаною нормою, а заборгованість відповідно до ст. 68-70 Закону України «Про виконавче провадження». З огляду на це, вважає, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення від              20.05.2021 року по справі № 440/786/21, не в повній мірі встановив всі істотні обставини справи, в зв`язку з чим ухвалив помилкове рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права. Відтак, вважає, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року по справі №440/786/21 підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.  Посилається, що ОСОБА_1 , як спадкоємець боржника ОСОБА_3 , до якої наразі пред`явлені вимоги щодо стягнення безпідставно накладеного штрафу, не погоджуюся із винесеною постановою про накладення штрафу та вважає, що вона винесена з порушенням приписів чинного законодавства України. На обґрунтування даної позиції, зазначає про те, що у зв`язку із закінченням встановленого строку для стягнення аліментів, а саме - закінчення сином навчання 19.02.2016 року, подальше стягнення аліментів - поточних щомісячних платежів та нарахування заборгованості за несплаченими аліментами припинилося ще до набрання чинності Законом України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 року  №1404-VІІІ, на статтю 71 якого послався державний виконавець в обґрунтування постанови про накладення штрафу.  Відтак, починаючи з 20.02.2016 року ОСОБА_3  не був платником аліментів на дитину, яка продовжує навчання, а мав невиконані майнові зобов`язання перед ОСОБА_2 .  Крім того, зазначає, що в 2017 році з боржника стягувалася заборгованість, яка попередньо виникла, в загальному порядку відповідно до ст.68-70 Закону України «Про виконавче                    провадження», а не аліменти, порядок стягнення яких врегульований на час винесення оскаржуваної постанови про накладення штрафу, був визначений ст. 71 Законом України  «Про виконавче провадження». Також, посилається на те, що жодного обґрунтування того, яка саме сума "відповідних платежів" бралася державним виконавцем для обрахунку розміру штрафу             не наведено, лише зазначено в оскаржуваній постанові, що заборгованість становить                             29 278,98 грн.  Вказує, що  станом на 04.07.2016 року залишок боргу по вказаному виконавчому провадженню становить 22 431,73 грн. (29 209,25 - 6 777,52), округлена державним виконавцем до 22 432,00 грн. Саме такий розмір заборгованості станом на 19.02.2016 року був вказаний в листі Шевченківського ВДВС м. Полтава від 15.03.17 № 10283, який адресований ОСОБА_2 . Оскільки обов`язок по сплаті аліментів у боржника припинився 19.02.2016 року, то, очевидно, що з того часу сума боргу збільшуватися не могла. Вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення від 20.05.2021 року по справі № 440/786/21, не в повній мірі встановив всі істотні обставини справи, в зв`язку з чим ухвалив помилкове рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права, з огляду на що оскаржуване рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про задоволення позовних вимог.
Третя особа, ОСОБА_2 , подала відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що суд першої інстанції, ухвалюючи оскаржуване рішення від 20.05.2021 року по справі №440/786/21 в повній мірі встановив всі істотні обставини справи, в зв`язку з  чим ухвалив справедливе рішення, правильно застосувавши норми матеріального права, просила апеляційну скаргу залишити без задоволення, а вказане рішення суду першої інстанції без змін.
Полтавський районний відділ державної виконавчої служби Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) подав відзив на апеляційну скаргу, в якому посилаючись на те, що рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 року по справі №440/786/21 є таким, що відповідає вимогам чинного законодавства й відповідає нормам матеріального та процесуального права, просив апеляційну скаргу ОСОБА_1 на вказане рішення суду  залишити без задоволення. 
04.10.2021 року, третя особа, ОСОБА_2 , звернулася до суду апеляційної інстанції з заявою про розгляд справи без участі сторін, в якій просила апеляційне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20 травня 2021 року розглядати за її відсутності. Зазначила, що свій відзив на апеляційну скаргу підтримує в повному обсязі. 
Учасники справі про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги були повідомлені заздалегідь та належним чином. 
Представник позивача в судому засіданні підтримала вимоги апеляційної скарги, просила її задовольнити. 
Представник відповідача та третя особа не з`явилися в судове засідання. 
          Відповідно до ч. 1 ст.308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
          Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду та доводи апеляційної скарги, дослідивши письмові докази, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що на виконанні в Полтавському РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Суми) перебувало ВП №48309379 з примусового виконання виконавчого листа №2/1521/2011, виданого 13.09.2011 Полтавським районним судом Полтавської області про стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 аліментів на утримання неповнолітньої дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 на весь період               навчання, але не більше, ніж до досягнення ним 23-х років в розмірі 1/4 частини всіх видів заробітку, але не менше 30% прожиткового мінімуму для дитини щомісячно, починаючи з 30.08.2011 року.
           05.12.2018 року головним державним виконавцем Полтавського РВ ДВС Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерств юстиції (м. Суми) на підставі статті 71 Закону України "Про виконавче провадження" було винесено постанову ВП  №48309379 про накладення на ОСОБА_3 штрафу, якою за заборгованість зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки  у сумі 29 278,98 грн., накладено на боржника штраф на користь стягувача у розмірі 30% від суми боргу, а саме 8 783,69 грн. 
           29.02.2020 року ОСОБА_3 , боржник у вказаному виконавчому проваджені,             помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 . 
           ОСОБА_3 станом на дату смерті перебував у шлюбі з ОСОБА_1 .
           02.06.2020 ОСОБА_1 прийняла спадщину від ОСОБА_3 . 
          Дізнавшись про існування постанови державного виконавця від 05.12.2018 про накладення штрафу на ОСОБА_3 , ОСОБА_1 не погодилася з нею та звернулась до суду з позовом.
Приймаючи рішення про відмову в задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оскаржувана постанова державного виконавця про накладення штрафу є правомірною, а тому  позов є таким, що не підлягає задоволенню.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на наступне. 
          Відповідно до ч.2 ст.74 Закону України "Про виконавче провадження" (далі по тексту - Закон №1404-VIII)  рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом.
Так, спірні правовідносини у даній справі виникли у зв`язку з винесенням головним державним виконавцем Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Опанасенко Ю.В. постанови  від 05.12.2018 у виконавчому провадженні ВП №48309379 про накладення на боржника ОСОБА_3  штрафу на користь стягувача  - ОСОБА_2  у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, що становить 8 783, 69 грн. 
При цьому, в контексті спірних правовідносин у даній справі, колегія суддів зазначає про  те, що з матеріалів справи вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 , 02.06.2020 ОСОБА_1 прийняла в спадщину від ОСОБА_3 як майно, так і обов`язки, а тому  постанова державного виконавця від 05.12.2018 про накладення штрафу на ОСОБА_3 безпосередньо впливає на майновий стан позивачки.
          Окрім того, з матеріалів справи вбачається, що Полтавським районним судом розглядається цивільна справа №545/2964/20 за позовом ОСОБА_2  до ОСОБА_1 , що поданий у своїх інтересах та інтересах малолітнього сина ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , про стягнення кредитором спадкодавця суми заборгованості по аліментах. Предметом позовних вимог у цій справі є стягнення як безпосередньо заборгованості по аліментних платежах, так і штрафів, накладених постановами державного виконавця у ВП № 3445570 та ВП №48309379.
Отже, оскаржувана у цій справі постанова державного виконавця матиме безпосередній вплив на права та інтереси позивача, оскільки накладений нею штраф може бути стягнутий з позивача, як зі спадкоємця померлого ОСОБА_3 , в тому числі за рахунок спадкового майна.
Відповідно, з урахуванням наведеного вище, доводи третьої особи, ОСОБА_2 , про те, що ОСОБА_1 не може оскаржувати постанову від 05.12.2018 у виконавчому провадженні ВП №48309379 про накладення на боржника ОСОБА_3 штрафу, оскільки є неналежним позивачем, колегія суддів відхиляє, є помилковими. 
Також, щодо посилання третьої особи, ОСОБА_2 ,  на те, що ОСОБА_1  пропустила строки звернення до суду щодо оскарження постанови від 05.12.2018 у виконавчому провадженні ВП №48309379 про накладення на боржника ОСОБА_3 штрафу, то колегія суддів відхиляє такі посилання, як необґрунтовані, оскільки матеріали справи не містять доказів зворотного. 
При цьому, додатково колегія суддів звертає увагу, що третьою особою,   ОСОБА_2 ,  не було подано апеляційної скарги в т.ч. щодо мотивів прийняття Полтавським окружним адміністративним судом рішення від 20.05.2021 року.    
Надаючи оцінку правомірності  винесення  головним державним виконавцем Полтавського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції у Полтавській області Опанасенко Ю.В. постанови  від 05.12.2018 у виконавчому провадженні            ВП №48309379 про накладення на боржника ОСОБА_3 штрафу на користь стягувача  - ОСОБА_2 у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, що                     становить 8783, 69 грн., колегія суддів зазначає наступне. 
Так, 28.08.2018 року набрав чинності Закон України від 03.07.2018 року №2475-VIII "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо створення економічних передумов для посилення захисту права дитини на належне утримання" (далі по тексту - Закон № 2475-VIII).
          Відповідно до приписів Закону №2475-VIII частина четверта статті 11 Закону №1404-VIII викладена в такій редакції - "Строк обчислення заборгованості зі сплати аліментів для застосування заходів, передбачених пунктами 1 - 4 частини дев`ятої, частиною чотирнадцятою статті 71 цього Закону, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання".
          Крім іншого, Законом №2475-VIII стаття 71 Закону №1404-VIII доповнена частиною 14 наступного змісту:
          "За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 20 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
          За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за два роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
          За наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за три роки, виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу у розмірі 50 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів.
          У подальшому постанова про накладення штрафу у розмірі, визначеному абзацом першим цієї частини, виноситься виконавцем у разі збільшення розміру заборгованості боржника на суму, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за один рік.
          Суми штрафів, передбачених цією частиною, стягуються з боржника у порядку, передбаченому цим Законом, і перераховуються стягувачу".
          Таким чином, з 28.08.2018 Законом №1404-VIII установлено, що строк обчислення державним виконавцем заборгованості зі сплати аліментів (заборгованість за один рік, заборгованість за два роки, заборгованість за три роки, тощо) саме для застосування заходів, передбачених частиною 14 статті 71 Закону №1404-VIII, обчислюється з дня пред`явлення виконавчого документа до примусового виконання.
Колегія суддів зазначає, що з урахуванням наведеного вище, з 28.08.2018 державний виконавець має право прийняти рішення про накладення на боржника у виконавчому провадженню по примусовому виконанню судового рішення про стягнення аліментів за встановленням, зокрема, двох юридичних фактів: по-перше, - станом на 28.08.2018 року (та у подальшому на день прийняття рішення про накладення штрафу) боржник має заборгованість зі сплати аліментів, по-друге, - розмір заборгованості із сплати аліментів учасником виконавчого провадження не оспорений у судовому порядку.
Так, з матеріалів даної справи вбачається, що станом на дату винесення оскаржуваної постанови державного виконавця - 05.12.2018 р. ОСОБА_3 , він же боржник у виконавчому провадженні №48309379, мав заборгованість зі сплати аліментів за виконавчим листом у розмірі 29 278,98 грн. 
При цьому, колегія суддів звертає увагу, що докази того, що вказана сума на момент винесення спірної постанови про накладення штрафу оспорювалася у судовому порядку матеріали даної справи не містять. 
Згідно з довідкою - розрахунком станом на 19.02.2017 (припинення сином навчання) заборгованість ОСОБА_3 по аліментах склала 29 278,98 грн. (том 1, а.с. 222). 
Доказів того, що розмір (сума) заборгованості зі сплати аліментів станом на момент винесення спірної постанови був оскаржений та зменшений, матеріали даної справи не містять. 
Відповідно посилання  позивачки в позовній заяві про те, що державним виконавцем в оскаржуваній постанові не було наведено жодного обґрунтування того, яка саме сума "відповідних платежів" бралася для обрахунку є необґрунтованими. 
При цьому, колегія суддів зазначає, що наведений в оскаржуваній постанові державного виконавця від 05.12.2018 у виконавчому провадженні ВП №48309379 сукупний розмір (сума) заборгованості з моменту відкриття виконавчого провадження у сумі 29 278, 98 грн. є фактично заборгованістю зі сплати ОСОБА_3 аліментів. 
Стосовно посилання представника позивача в судовому засіданні на те, що відповідними постановами державного виконавця з ОСОБА_3 стягувалися борги відповідно до ст.68-70 Закону України «Про виконавче провадження» в загальній процедурі, а не аліменти, то колегія суддів відхиляє такі доводи, оскільки в даному випадку не змінився статус цих сум, та їх юридична природа, це як були суми зі сплати аліментів, так вони і залишилися. Навіть якщо це і борг, то це - борг саме зі сплати аліментів, тому особа в момент їх погашення сплачуються саме аліменти. 
При цьому, що стосується інших доводів щодо незгоди в апеляційній скарзі  позивачки із розміром (сумою) такої заборгованості, то колегія суддів зазначає, що це не було підставою її позовних вимог і така незгода не досліджувалася судом першої інстанції, а тому з урахуванням вимог ч.5 ст.308 КАС України вважає такі  доводи необґрунтованими. 
Також, колегія суддів зазначає, що посилання позивачки, як на її думку, на неправильне визначення дати припинення навчання сином ОСОБА_3 та взагалі на неправильне  визначення розміру (суми) заборгованості не мають відношення до вирішення даної справи по суті, оскільки питання правильності розміру вже наведеного вище розміру (суми) заборгованості не є предметом спору у даній справі, і це повинно вирішуватися в рамках цивільного судочинства. Суд в даному випадку дає правову оцінку правомірності прийняття державним виконавцем оскаржуваної постанови та застосованого цією постановою штрафу на вже визначений розмір (суму) заборгованості. 
З урахуванням вже наведених вище висновків, доводи скаржника про те, що не було наведено жодного обґрунтування того, яка саме сума "відповідних платежів" бралася державним виконавцем для обрахунку розміру штрафу, а лише зазначено в оскаржуваній постанові, що заборгованість становить 29278,98 грн., зазначаючи про те, що станом на 04.07.2016 року залишок боргу по вказаному виконавчому провадженню становить 22431,73 грн. (29209,25 - 6777,52), округлена державним виконавцем до 22432,00 грн., колегія суддів також вважає необґрунтованими. 
Оцінюючи доводи апеляційної скарги, колегія суддів звертає увагу, що позовна заява ОСОБА_1 подана саме у зв`язку з неможливістю застосування штрафу, визначеного оскаржуваною постановою державного виконавця від 05.12.2018 у виконавчому провадженні  ВП №48309379 про накладення на боржника ОСОБА_3  штрафу на користь стягувача  - ОСОБА_2 у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, що становить           8783, 69 грн., мотивуючи це приписами ст.58 Конституції України щодо дії нормативно-правових актів в часі, зазначаючи у зв`язку з цим, що застосування штрафу є неможливим, оскільки заборгованість зі сплати аліментів у ОСОБА_3  утворилася за період задовго до дня набрання чинності норми ч.14 ст.71 Закону України «Про виконавче провадження», тобто до 28.08.2018, а тому суд першої інстанції правомірно вирішив дану справу в межах саме цього питання. 
Надаючи правову оцінку доводам скаржника про те, що оскаржувана постанова про накладення штрафу від 05.12.2018 року по ВП №48309379 винесена державним виконавцем з порушенням норм матеріального права, оскільки в даному випадку ст.71 Закону України «Про виконавче провадження» не підлягала застосуванню, бо станом на момент внесення змін до ст. 71 Закону України «Про виконавче провадження» з ОСОБА_3 стягувалися                                       не аліменти - поточні щомісячні платежі на утримання дитини, порядок стягнення яких саме і визначений вказаною  нормою, а заборгованість відповідно до ст. 68-70 Закону України «Про виконавче провадження»,  колегія суддів вважає їх необґрунтованими  з огляду на наступне.  
Так, закріплений у статті 58 Конституції України принцип заборони зворотної дії нормативно-правових актів у часі є однією з важливих складових принципу правової визначеності. На думку Конституційного Суду України, "закріплення названого принципу на конституційному рівні є гарантією стабільності суспільних відносин, у тому числі відносин між державою і громадянами, породжуючи у громадян впевненість у тому, що їхнє існуюче становище не буде погіршене прийняттям більш пізнього закону чи іншого нормативно-правового акту" (рішення Конституційного Суду України від 13 травня 1997 № 1-зп).
          Згідно з висновками щодо тлумачення змісту статті 58 Конституції України, викладеними у рішеннях Конституційного Суду України  від 13 травня 1997 року №1-зп, від 9 лютого 1999 року № 1-рп/99, від 5 квітня 2001 року № 3-рп/2001, від 13 березня 2012 року № 6-рп/2012, закони та інші нормативно-правові акти поширюють свою дію тільки на ті відносини, які виникли після набуття законами чи іншими нормативно-правовими актами чинності; дію нормативно-правового акту в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється із втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце; дія закону та іншого нормативно-правового акту не може поширюватися на правовідносини, які виникли і закінчилися до набрання чинності цим законом або іншим нормативно-правовим актом.
          У пункті 2 рішення Конституційного Суду України від 9 лютого 1999 року у справі №1-рп/99 за конституційним зверненням Національного банку України щодо офіційного тлумачення положення частини 1 статті 58 Конституції України (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) в регулюванні суспільних відносин застосовуються різні способи дії в часі нормативно-правових актів. Перехід від однієї форми регулювання суспільних відносин до іншої може здійснюватися, зокрема, негайно (безпосередня дія), шляхом перехідного періоду (ультраактивна форма) і шляхом зворотної дії (ретроактивна форма). За загальновизнаним принципом права закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі. Цей принцип закріплений у частині 1 статті 58 Конституції України, за якою дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.
          Єдиний виняток з даного правила, закріплений у частині першій статті 58 Конституції України, складають випадки, коли закони та інші нормативно-правові акти пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
          Суть положення статті 58 Конституції України про незворотність дії законів та інших нормативно-правових актів у часі <…> полягає в тому, що дія законів та інших нормативно-правових актів поширюється на ті відносини, які виникли після набуття ними чинності <…>, і не поширюється на правовідносини, які виникли і закінчилися до набуття такої чинності <…> (рішення КСУ від 2 липня 2002 року № 13-рп/2002).
          При цьому не вважається зворотною дією застосування закону або іншого нормативно-правового акту щодо триваючих правових відносин, якщо цей акт застосовується до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання ним чинності (це так звана безпосередня дія нормативного акту в часі).
Нормами Закону №2475-VIII, який набрав чинності 28 серпня 2018 року, посилено відповідальність за несвоєчасну сплату аліментів, зокрема, запроваджено нарахування штрафів за наявності заборгованості зі сплати аліментів, сукупний розмір якої перевищує суму відповідних платежів за рік (20% від суми несплачених аліментів), за два роки (30% від суми несплачених аліментів), за три роки (50% від суми несплачених аліментів).
Так,  як вже зазначалося вище, заборгованість ОСОБА_3 станом на 19.02.2017 становила 29 278,98 грн. та утворилася до набрання чинності частини чотирнадцятої статті 71 Закону №1404-VІІІ.
При цьому, колегія суддів зазначає, що приписи абзацу 3 частини чотирнадцятої статті 71 Закону № 1404-VІІІ передбачають накладення штрафу у разі наявності заборгованості зі сплати аліментів у певному розмірі, який дорівнює сумі відповідних платежів за два роки. Наведена норма містить вказівку на суму заборгованості, за якої виникають підстави для накладення штрафу на боржника, а не на період її виникнення.
Отже,  дата виникнення заборгованості зі сплати аліментів не впливає на можливість застосування штрафу до позивача. Визначальним для вирішення справи є встановлення наявності такої заборгованості на час винесення оскаржуваної постанови державного виконавця її розмір, який впливає на визначення суми штрафу.
Таким чином, приймаючи оскаржувану постанову від 05.12.2018 у виконавчому провадженні ВП №48309379 про накладення на боржника ОСОБА_3  штрафу на користь стягувача  - ОСОБА_2 у розмірі 30 відсотків суми заборгованості зі сплати аліментів, що становить 8783, 69 грн., державним виконавцем було вірно застосовано норму закону до триваючих правовідносин, а саме до прав та обов`язків, що виникли з моменту набрання законом чинності, безпосередньо застосувавши нормативний акт прямої дії у часі.
Наведений вище висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, яка була викладена в постанові від 24.11.2020 року по справі №620/517/20.
Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
З огляду на наведені вище висновки, а також враховуючи правову позицію Верховного Суду по справі №620/517/20, яка є обов`язковою для врахування у спірних правовідносинах по даній справі, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні позову, а тому скарга позивача підлягає залишенню без                              задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Відповідно доводи скаржника про те, що суд першої інстанції ухвалюючи оскаржуване рішення від 20.05.2021 року, не в повній мірі встановив всі істотні обставини справи, в зв`язку з чим ухвалив помилкове рішення, неправильно застосувавши норми матеріального права, колегія суддів вважає  помилковими та такими, що суперечать висновкам суду у даній справі. 
          Відповідно до ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
          Частиною 1 ст.9 КАС визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
          Частиною 2 ст.77 КАС України передбачено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
          Будь-яке рішення чи дії суб`єкта владних повноважень мають бути законними та обґрунтованими, прийнятими чи вчиненими в межах наданих повноважень, мати під собою конкретні об`єктивні факти, на підставі яких його ухвалено або вчинено, а суд, відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, перевіряє чи прийнято такі рішення на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано, обґрунтовано, тобто з урахуванням всіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дій), безсторонньо (неупереджено), добросовісно, розсудливо, з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації, пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення, своєчасно, тобто протягом розумного строку.
          Згідно зі ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
          Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
          Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.
          Доводи апеляційної скарги не спростовують правильності висновків суду першої інстанції, викладених в оскаржуваному рішенні суду.
Таким чином, судова колегія вважає, що оскаржуване рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та таким, що ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.
З огляду на приписи ст.139 КАС України, а також враховуючи те, що за наслідками апеляційного перегляду даної справи апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, відсутні правові підстави для розподілу судових витрат у даній справі.
Оскільки, відповідно до п.6 ч.6 ст.12 КАС України справами незначної складності є справи щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що не перевищує ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, і дана справа відноситься до справ незначної складності, відповідно вказане рішення (постанова) суду апеляційної інстанції не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України відповідно до вимог ст.327, ч.1 ст.329 КАС України.
Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу   залишити без задоволення.
Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 20.05.2021 по справі № 440/786/21  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України відповідно до вимог  ст.327, ч.1 ст.329 КАС України. 

Головуючий суддя 	(підпис)	А.М. Григоров	
Судді	(підпис)  (підпис) 	Н.С. Бартош    О.М. Мінаєва