Номер провадження: 22-ц/813/7079/21 
Номер справи місцевого суду: 947/15122/20
Головуючий у першій інстанції Калініченко Л. В.
Доповідач Цюра Т. В.

ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2021 року                                                                 м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
Головуючого: Цюри Т.В.,
Суддів: Гірняк Л.А., Комлевої О.С., 
розглянувши в порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди

В С Т А Н О В И В :

У червні 2020 року,  ОСОБА_2 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_1 , третя особа – Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди. 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року позов ОСОБА_2 (місце проживання: АДРЕСА_1 ) до ОСОБА_1 (місце проживання: АДРЕСА_2 ), третя особа – Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ» (місцезнаходження: 04210, м. Київ, пр. Героїв Сталінграду, 4, корпус 6а, 2 поверх), про відшкодування матеріальної та моральної шкоди – задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у відшкодування матеріальної шкоди, завданої внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 29.11.2019 року, грошові кошти в сумі 29032 (двадцять дев`ять тисяч тридцять дві) гривні 27 (двадцять сім) копійок.
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) у відшкодування моральної шкоди – 2000 (дві тисяч) гривень 00 копійок.
У задоволенні решти вимог ОСОБА_2 – відмовлено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_2 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 840 (вісімсот сорок) гривень 80 (вісімдесят) копійок.
Не погоджуючись із вказаним рішенням суду,  ОСОБА_1 подала до суду апеляційну скаргу, у якій посилаючись на порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, просить суд рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року – змінити. Скасувати в частині стягнення з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_2 29032,27 гривен (втрачена товарна вартість). В іншій частині рішення залишити без змін. 
На адресу апеляційного суду відзив на апеляційну скаргу від сторін не надходив, однак відповідно до положень ч.3 ст. 360 ЦПК України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Відповідно до ч.13 ст.7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Згідно приписів ч.1 ст.369 ЦПК України апеляційна скарга на рішення суду у справах з ціною позову менше ста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, крім тих, які не підлягають розгляду в порядку спрощеного позовного провадження, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Враховуючи вищенаведене, дана справа розглядається судом апеляційної інстанції в порядку спрощеного позовного провадження за наявними матеріалами без повідомлення учасників справи, як малозначна у зв`язку з її незначною складністю (ч. 1 ст. 368, ч.ч. 1, 2, 4 ст. 274, ч.ч. 4, 6 ст. 19 ЦПК України).
У відповідності до ч. 5 ст. 268 ЦПК України, датою ухвалення рішення є дата його проголошення (незалежно від того, яке рішення проголошено - повне чи скорочене).         
Датою ухвалення рішення, ухваленого за відсутності учасників справи, є дата складення повного судового рішення.
Дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваного рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, з огляду на таке. 
Згідно ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Оскільки рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року оскаржується ОСОБА_1 лише в частині стягнення з неї на користь ОСОБА_2 відшкодування матеріальної шкоди в сумі 29032,27 грн., тому в іншій його частині у відповідності до ч.1 ст. 367 ЦПК України та роз`яснень п.15 Постанови Пленуму ВСУ №12 від 24.10.2008 року «Про судову практику розгляду цивільних справ в апеляційному порядку» колегією суддів не перевіряється. 
Оскаржуване рішення суду першої інстанції, в частині його оскарження, відповідає вищезазначеним вимогам закону, з огляду на наступне.
Так, судом першої інстанції встановлено, що 29.11.2019 року о 13 годині 38 хвилин ОСОБА_1 , керуючи автомобілем «Хюндай», реєстраційний номер НОМЕР_2 , по вул. Пушкінська в м. Одеса, не дотрималась безпечного інтервалу, в результаті чого скоїла наїзд на автомобіль марки «БМВ», реєстраційний номер  НОМЕР_3 , що призвело до пошкодження транспортних засобів, чим порушила вимоги п. 13.1 «Правил дорожнього руху України».
За наслідком скоєння вказаної дорожньо-транспортної пригоди, постановою Київського районного суду міста Одеси від 28.12.2019 року по справі №947/31445/19,  ОСОБА_1 визнано винною у скоєнні адміністративного правопорушення передбаченого ст. 124 КпАП України та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу у розмірі 340 гривень. Постанова суду набрала законної сили 09.01.2020 року.
Судом також встановлено, що ОСОБА_1 за наслідком вчинення вказаної дорожньо-транспортної пригоди, 29.11.2019 року місце пригоди залишила, чим порушила вимоги п. 2.10 «Правил дорожнього руху України».
За наслідком вказаного правопорушення, постановою Київського районного суду міста Одеси від 28.12.2019 року по справі №947/31451/19,  ОСОБА_1 визнано винною у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого ст.122-4КУпАП та накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 15 (п`ятнадцяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що складає 255 гривень та судового збору на користь держави в розмірі 384 грн. 20 коп.
Постановою Одеського апеляційного суду від 20.01.2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення. Постанову Київського районного суду м. Одеси від 28 грудня 2019 - залишено без змін.
Згідно з ч. 6 ст. 82 ЦПК України, постанова суду у справі про адміністративне правопорушення обов`язкова для суду, що розглядає справу про цивільно-правові наслідки дій особи, стосовно якої ухвалено постанову суду, з питань, чи мали місце ці дії, та чи вчинені вони цією особою.
 
В силу ч. 4 ст.82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Тобто, наявність вини в діях ОСОБА_1 у скоєні дорожньо-транспортної пригоди, яка мала місце 29.11.2019 року та залишенні місця пригоди, додатковому доказуванню не підлягає.
За наслідком вказаної дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідачки, отримав механічні пошкодження у тому числі автомобіль марки «БМВ», реєстраційний номер  НОМЕР_3 , який належить на праві власності ОСОБА_2 , що підтверджується свідоцтвом про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_4 .
Відповідно до висновку експерта №6622 експертного, автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, автомобіля марки «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , складеного 20 січня 2020 року, СПД ОСОБА_4 , вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 29.11.2019 року, становить 75626,72 грн. Вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 29.11.2019 року, становить 102608,99 грн., у тому числі 26982,27 грн. – втрата товарної вартості автомобіля.
За проведення вказаного експертного дослідження, позивачем було сплачено на рахунок СПД ОСОБА_4 грошові кошти в сумі 2000,00 грн., що підтверджується квитанцією №ПН94 від 10.12.2019 року, а також 50,00 грн. за поштове повідомлення скеровано на ім`я відповідачки ОСОБА_1 про виклик останньої на огляд транспортного засобу, що підтверджується експрес-накладною №59000468193786 від 06.12.2019 року та Фіскальним чеком ТОВ «ПОСТ ФІНАНС» від 06.12.2019 року.
Відповідно до договору добровільного страхування наземних транспортних засобів, цивільно-правової відповідальності водія та від нещасного випадку з водієм та пасажирами на транспорті за №28-1505-19-00018 від 15.02.2019 року, вбачається, що ОСОБА_2 було застраховано в ПАТ «СК «Українська страхова група» автомобіль марки «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , зі строком дії договору з 20.02.2019 року по 19.02.2020 року. Сума франшизи встановлена у розмірі 0,5%.
Ухвалюючи оскаржуване рішення про стягнення з  ОСОБА_1  на користь  ОСОБА_2  у відшкодування матеріальної шкоди грошові кошти в сумі 29032,27 грн., районний суд виходив з того, що втрата товарної вартості пошкодженого автомобіля, належного позивачеві, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідача, склала 26982,27 грн., яка входить до розміру завданої майнової шкоди позивачеві та є не виплаченою, а тому підлягає стягненню з відповідача, внаслідок законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. 
Апеляційний суд погоджується із таким висновком районного суду, оскільки він відповідає вимогам закону та фактичним обставинам справи, виходячи з наступного. 
Так, страхування - це вид цивільно-правових відносин щодо захисту майнових інтересів фізичних осіб та юридичних осіб у разі настання певних подій (страхових випадків), визначених договором страхування або чинним законодавством, за рахунок грошових фондів, що формуються шляхом сплати фізичними особами та юридичними особами страхових платежів (страхових внесків, страхових премій) та доходів від розміщення коштів цих фондів (ст.1 Закону України «Про страхування»).
Відповідно до статті 5 вказаного Закону, страхування може бути добровільним або обов`язковим.
Обов`язкові види страхування, які запроваджуються законами України, мають бути включені до цього Закону. Забороняється здійснення обов`язкових видів страхування, що не передбачені цим Законом.
Добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.
Добровільне страхування у конкретного страховика не може бути обов`язковою передумовою при реалізації інших правовідносин (стаття 6 Закону).
Статтею 16 Закону встановлено, що договір страхування - це письмова угода між страхувальником і страховиком, згідно з якою страховик бере на себе зобов`язання у разі настання страхового випадку здійснити страхову виплату страхувальнику або іншій особі, визначеній у договорі страхування страхувальником, на користь якої укладено договір страхування (подати допомогу, виконати послугу тощо), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі у визначені строки та виконувати інші умови договору.
Статтею 21 Закону України «Про страхування» встановлено, що страхувальник зобов`язаний зокрема повідомити страховика про настання страхового випадку в строк, передбачений умовами страхування.
Страховик в свою чергу у відповідності до статті 20 Закону зобов`язаний зокрема протягом двох робочих днів, як тільки стане відомо про настання страхового випадку, вжити заходів щодо оформлення всіх необхідних документів для своєчасного здійснення страхової виплати або страхового відшкодування страхувальнику; при настанні страхового випадку здійснити страхову виплату або виплату страхового відшкодування у передбачений договором строк. Страховик несе майнову відповідальність за несвоєчасне здійснення страхової виплати (страхового відшкодування) шляхом сплати страхувальнику неустойки (штрафу, пені), розмір якої визначається умовами договору страхування або законом.
Відповідно до ст. 979 Цивільного кодексу України за договором страхування одна сторона (страховик) зобов`язується у разі настання певної події (страхового випадку) виплатити другій стороні (страхувальникові) або іншій особі, визначеній у договорі, грошову суму (страхову виплату), а страхувальник зобов`язується сплачувати страхові платежі та виконувати інші умови договору.
Судовим розглядом справи встановлено, що ОСОБА_2 звернувся до ПАТ «СК «Українська страхова група» з заявою про виплату страхового відшкодування.
Згідно зі Страховим актом №ПСКА-10202 від 09.01.2020 року, ПАТ «СК «Українська страхова група», визначено розмір страхового відшкодування, який підлягає виплаті ОСОБА_2 , у розмірі 63641,58 грн.
Згідно з Актом виконаних робіт №271254, складеним ДП «Фірми «Емералд Моторс» від 25.02.2020 року, вартість відновлювального ремонту автомобіля марки «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , склав 67764,29 грн.
Матеріалами справи також встановлено, що ПАТ «СК «Українська страхова група» було здійснено сплату на користь ДП «Фірми «Емералд Моторс» суму вартості проведеного відновлювального ремонту автомобіля марки «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , з урахуванням виключення суми франшизи, а саме в сумі визначеного страхового відшкодування у відповідності до Страхового акту №ПСКА-10202 від 09.01.2020 року, у розмірі 63641,58 грн.
Також, як встановлено судом, іншу частку вартості відновлювального ремонту в сумі 4122,67 грн. (67764,29 – 63641,58) було сплачено позивачем на рахунок ДП «Фірми «Емералд Моторс», що підтверджується чеком №34036 від 07.02.2020 року.
Отже судом встановлено, що позивачеві було сплачено ПАТ «СК «Українська страхова група» страхове відшкодування, що складається з вартості відновлювального ремонту транспортного засобу марки «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , пошкодженого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 29.11.2019 року, у розмірі 63641,58 грн.
Натомість, як встановлено судом, звертаючись до суду із вказаним позовом, позивач ОСОБА_2 посилався на те, що йому не відшкодовано загальну вартість завданої майнової шкоди, а саме не виплачено суму втрати товарної вартості автомобіля, яку визначено у розмірі 26982,27 грн. та витрати за проведення експертного дослідження для встановлення завданої майнової шкоди в сумі 2050 грн.
Апеляційний суд погоджується із висновком суду в цій частині, що вищевказана сума втрати товарної вартості автомобіля у розмірі 26982,27 грн. та витрати за проведення експертного дослідження в сумі 2050 грн. підлягають стягненню з відповідача на користь позивача. 
Так, відповідно до ч.ч. 1,2 ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: 1) втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); 2) доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відшкодування збитків є однією із форм або заходів цивільно-правової відповідальності, яка вважається загальною або універсальною саме в силу правил статті 22 ЦК України, оскільки частиною першою визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Тобто порушення цивільного права, яке потягнуло за собою завдання особі майнових збитків, саме по собі є основною підставою для їх відшкодування.
Частиною 1 ст.1166 ЦК України передбачено, що майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Згідно з частинами першою, другою статті 1187 ЦК України, джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.
Шкода, завдана внаслідок взаємодії кількох джерел підвищеної небезпеки, відшкодовується на загальних підставах, а саме: шкода, завдана одній особі з вини іншої особи, відшкодовується винною особою (пункт 1 частини першої статті 1188 ЦК України).
Згідно зі статтею 1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).
Відповідно до частини третьої статті 988 ЦК України, страхова виплата за договором майнового страхування і страхування відповідальності (страхове відшкодування) не може перевищувати розміру реальних збитків. Інші збитки вважаються застрахованими, якщо це встановлено договором.
Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок ДТП життю, здоров`ю, майну третьої особи.
Отже, відшкодування шкоди власником транспортного засобу або винуватцем ДТП, відповідальність яких застрахована за договором обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, можливе за умови, якщо у страховика не виникло обов`язку з відшкодування шкоди, або розмір шкоди перевищує ліміт відповідальності страховика, а також у разі, коли страховик має право регресу до особи, яка застрахувала свою відповідальність.
Статтями 28, 29 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» передбачено, що шкода, заподіяна в результаті ДТП майну потерпілого, - це шкода, пов`язана: з пошкодженням чи фізичним знищенням транспортного засобу; з пошкодженням чи фізичним знищенням доріг, дорожніх споруд, технічних засобів регулювання руху; з пошкодженням чи фізичним знищенням майна потерпілого; з проведенням робіт, які необхідні для врятування потерпілих у результаті ДТП; з пошкодженням транспортного засобу, використаного для доставки потерпілого до відповідного закладу охорони здоров`я, чи забрудненням салону цього транспортного засобу; з евакуацією транспортних засобів з місця ДТП.
При цьому у зв`язку з пошкодженням транспортного засобу відшкодовуються витрати, пов`язані з відновлювальним ремонтом транспортного засобу з урахуванням зносу, розрахованого у порядку, встановленому законодавством, включаючи витрати на усунення пошкоджень, зроблених навмисно з метою порятунку потерпілих внаслідок ДТП, з евакуацією транспортного засобу з місця ДТП до місця проживання того власника чи законного користувача транспортного засобу, який керував транспортним засобом у момент ДТП, чи до місця здійснення ремонту на території України. Якщо транспортний засіб необхідно, з поважних причин, помістити на стоянку, до розміру шкоди додаються також витрати на евакуацію транспортного засобу до стоянки та плата за послуги стоянки.
Водночас пунктом 32.7 ч.1 ст. 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» встановлено, що шкоду, пов`язану з втратою товарного вигляду транспортного засобу, страховик не відшкодовує.
Згідно з пунктом 2.4 Методики товарознавчої експертизи та оцінки колісних транспортних засобів, затвердженої спільним наказом Міністерства юстиції України, Фонду державного майна України від 24 листопада 2003 року № 142/5/2092 (далі - Методика), вартість матеріального збитку (реальні збитки) визначається як вартісне значення витрат, яких зазнає власник у разі пошкодження або розукомплектування колісного транспортного засобу (далі - КТЗ), з урахуванням фізичного зносу та витрат, яких зазнає чи може зазнати власник для відновлення свого порушеного права користування КТЗ (втрати товарної вартості).
Відповідно до пункту 8.3 Методики вартість матеріального збитку визначається як сума вартості відновлювального ремонту з урахуванням значення коефіцієнта фізичного зносу складників КТЗ та величини втрати товарної вартості.
За змістом наведених положень законодавства величина втрати товарної вартості входить до вартості матеріального збитку (реальних збитків).
Пунктом 1.6 Методики визначено, що величина втрати товарної вартості - це умовна величина зниження ринкової вартості КТЗ, відновленого за нормативними вимогами після пошкодження, порівняно з ринковою вартістю подібного непошкодженого КТЗ.
Пунктом 8.6 Методики передбачено два випадки, коли в разі пошкодження КТЗ і відповідного ремонту виникає фізичний знос, яким характеризується величина втрати товарної вартості: 1) унаслідок передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду; 2) унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих елементів складових частин, захисних властивостей покриттів або застосування для ремонту складових частин, які були в ужитку чи в ремонті.
Показник передчасного погіршення товарного (зовнішнього) вигляду транспортного засобу є однією зі складових показника величини втрати товарної вартості транспортного засобу.
Втрата товарної вартості транспортного засобу розглядається в Методиці як економічне поняття, що охоплює, серед іншого, і втрату товарного (зовнішнього) вигляду.
Ураховуючи зміст викладеного, втрату товарної вартості можна визначити як зменшення вартості транспортного засобу, зумовлене передчасним погіршенням товарного (зовнішнього) вигляду автомобіля та (або) його експлуатаційних якостей унаслідок зниження міцності чи довговічності окремих деталей, вузлів і агрегатів, з`єднань і захисних властивостей покриттів у зв`язку з ДТП і подальшим ремонтом. Передчасні зміни геометричних параметрів, фізико-хімічних властивостей, конструктивних матеріалів і характеристик інших процесів транспортного засобу, які є наслідком проведення окремих видів ремонтних робіт, призводять до погіршення зовнішнього (товарного) вигляду, функціональних та експлуатаційних характеристик і зниження безвідмовності й довговічності транспортного засобу.
Економічна характеристика втрати товарного вигляду дозволяє віднести витрати на його відновлення до реальних збитків.
Відповідно до підпункту 8.6.1 пункту 8.6 Методики величина втрати товарної вартості нараховується у разі потреби проведення ремонтних робіт з відновлення пошкоджених складових частин усіх типів КТЗ.
Тобто, величина втрати товарної вартості нараховується в разі потреби проведення ремонтних робіт, що здійснюються як методами відновлення, так і методами заміни пошкоджених: деталі, складової одиниці чи комплектувального виробу, які відповідають вимогам конструкторської документації усіх типів КТЗ.
Підпунктом 8.6.2 Методики визначено вичерпний перелік випадків, коли величина втрати товарної вартості КТЗ не нараховується, зокрема в разі заміни окремих складників, що не потребують фарбування та не погіршують зовнішній вигляд КТЗ (скло, фари, бампери, декоративні накладки, пневматичні шини, зовнішня і внутрішня фурнітура тощо) (підпункт «е»).
Таким чином, нарахування втрати товарної вартості передбачено, коли провадиться ремонт окремих деталей, вузлів і агрегатів, а також у разі заміни деталей, якщо це впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості транспортного засобу. Втрата товарної вартості не нараховується у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів, що не потребують фарбування, за умови, що це не впливає на зовнішній вигляд й експлуатаційні якості автомобіля (заміна двигуна на новий, заміна фар, ліхтарів, скла, шин тощо). Якщо ж у разі заміни деталей, вузлів і агрегатів буде потрібне фарбування, то за умови, що це впливає на зовнішній вигляд транспортного засобу, втрата товарної вартості нараховується.
Системний аналіз пункту 32.7 частини першої статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», статті 22, абзацу третього пункту 3 частини першої статті 988, статей 1166, 1187, 1194 ЦК України, пунктів 1.6, 8.6, 8.6.1, 8.6.2 Методики дає можливість дійти висновків, що власник пошкодженого внаслідок ДТП транспортного засобу має право на відшкодування у повному обсязі завданої йому майнової шкоди. При цьому, якщо цивільна відповідальність заподіювача шкоди була застрахована, але розміру страхового відшкодування не вистачає для повного відшкодування завданої майнової шкоди, у тому числі й у разі встановлення законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком, то в такому разі майнова шкода у вигляді втрати товарної вартості транспортного засобу повинна бути відшкодована особою, яка завдала шкоду, в загальному порядку.
З урахуванням наведеного та на підставі пункту 32.7 ч.1 статті 32 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», місцевий суд вірно дійшов висновку, що у страховика відповідача не настав обов`язок з відшкодування в рамках страхового відшкодування суми втрати товарної вартості пошкодженого автомобіля, належного позивачеві, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась з вини відповідача, що складає 26982,27 грн., разом з тим, така вартість втрати товарної вартості автомобіля підлягає стягненню з відповідача, внаслідок зазначених законодавчих обмежень щодо відшкодування шкоди страховиком. 
У доводах апеляційної скарги,  ОСОБА_1 посилається на те, що висновок експерта №6622 експертного автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, автомобіля марки «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , складеного 20 січня 2020 року, СПД ОСОБА_4 ґрунтується на недостовірних вихідних даних, що призвело до необ`єктивних висновків з поставлених питань, оскільки ВТВ не нараховується якщо КТЗ раніше був аварійно пошкоджений. 
Проте, на вказані доводи апелянта слід зазначити наступне. 
Так, згідно із ст. 102 ЦПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень, зроблені у результаті них висновки та обґрунтовані відповіді на питання, поставлені експертові, складений у порядку, визначеному законодавством. Предметом висновку експерта може бути дослідження обставин, які входять до предмета доказування та встановлення яких потребує наявних у експерта спеціальних знань. Предметом висновку експерта не можуть бути питання права. Висновок експерта може бути підготовлений на замовлення учасника справи або на підставі ухвали суду про призначення експертизи. Висновок експерта викладається у письмовій формі і приєднується до справи. У висновку експерта повинно бути зазначено: коли, де, ким (ім`я, освіта, спеціальність, а також, за наявності, свідоцтво про присвоєння кваліфікації судового експерта, стаж експертної роботи, науковий ступінь, вчене звання, посада експерта), на якій підставі була проведена експертиза, хто був присутній при проведенні експертизи, питання, що були поставлені експертові, які матеріали експерт використав. Інші вимоги до висновку експерта можуть бути встановлені законодавством. У висновку експерта має бути зазначено, що він попереджений (обізнаний) про відповідальність за завідомо неправдивий висновок, а у випадку призначення експертизи судом - також про відповідальність за відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків. Якщо експерт під час підготовки висновку встановить обставини, що мають значення для справи, з приводу яких йому не були поставлені питання, він має право включити до висновку свої міркування про ці обставини.
З наявного у матеріалах справи на а.с.11-23 Висновку експерта №6622 експертного, автотоварознавчого дослідження по визначенню вартості відновлювального ремонту та матеріального збитку, завданого власнику транспортного засобу, автомобіля марки «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , складеного 20 січня 2020 року, СПД ОСОБА_4 , вбачається, що вартість матеріального збитку, завданого власнику автомобіля марки «БМВ», реєстраційний номер НОМЕР_3 , внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка сталась 29.11.2019 року, становить 102608,99 грн., у тому числі 26982,27 грн. – втрата товарної вартості автомобіля.
Разом з тим, як встановлено матеріалами справи відповідач ОСОБА_1 не спростувала висновків вказаного експерта, не надала ані до суду першої інстанції, ані до суду апеляційної інстанції іншого висновку за наслідком проведення судової авто товарознавчої експертизи чи контррозрахунку. Клопотання про виклик експерта також не було заявлено відповідачкою. 
Отже, враховуючи, вищевикладене, місцевий суд вірно оцінив вищевказаний Висновок експерта №6622 від 20.01.2020 року, як належний та допустимий доказ, як такий, що не викликає сумніви в його правильності.
Безпідставними є і посилання апелянта ОСОБА_1 щодо необґрунтованого відхилення клопотання представника відповідача – адвоката Веселової О.О. про долучення доказів по справі. 
Так, як вбачається з матеріалів справи, 18.11.2020 року до канцелярії місцевого суду надійшла заява від представника ОСОБА_1 – ОСОБА_5 «з процесуальних питань про поновлення строку на подачу доказів» (а.с. 116-117). В зазначеній заяві представник просила суд приєднати до матеріалів цивільної справи: 
-копію адвокатського запиту до судового експерта Крутих Є.О. від 13.11.2020 року; 
-копію адвокатського запиту ПрАТ «Української страхової групи» від 27.10.2020 року;
-відповідь ПрАТ «Української страхової групи» від 30.10.2020 року за вих. №ПСКА -10202;
-копію адвокатського запиту до судового експерта Крутих Є.О. від 17.11.2020 року за №2.
В обґрунтування підстав для поновлення строку для подання доказів, представник відповідача посилалась на те, що: зазначені докази необхідні для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи; підтверджують перебування автомобіля належного позивачу у дорожньо-транспортній пригоді до пригоди, яка сталась з вини відповідача, що впливає на розрахунок матеріальної шкоди; а також на те, що такі докази були приховані з боку позивача.
За наслідками розгляду вищевказаної заяви, ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 20.01.2021 року було відмовлено у задоволенні клопотання представника відповідача ОСОБА_1 – ОСОБА_5  про поновлення строку для подання доказів, яка зареєстрована канцелярією суду 18.11.2020 року за №59594. Докази додані до заяви про поновлення процесуальних строків, яка зареєстрована канцелярією суду 18.11.2020 року за №59594 ухвалено не приймати до розгляду (а.с. 143-144). 
При цьому, судом було встановлено, що з урахуванням того, що відповідачем та його представником подано клопотання про залучення доказів з пропуском встановленого процесуального строку на вчинення відповідних процесуальних дій та необґрунтовано поважність пропуску такого строку, суд дійшов до висновку про необґрунтованість клопотання представника відповідача про поновлення процесуального строку для подання відповідних доказів, у зв`язку з чим у задоволенні вказаного клопотання відмовив.
Доводи апеляційної скарги в цій частині також не спростовують висновків суду. 
Отже, наведені в апеляційній скарзі доводи спростовуються матеріалами справи та встановленими судами обставинами, в цілому зводяться до переоцінки доказів та не дають підстав вважати, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.
Оскільки рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року в частині щодо стягнення розміру моральної шкоди ОСОБА_1 не оскаржується, а тому в цій частині апеляційним судом не перевіряється. 
Згідно зі ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
За викладених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи, порушень норм матеріального та процесуального права не допустив, а наведені в апеляційній скарзі доводи нічим не обґрунтовані, висновків суду не спростовують, в зв`язку з чим рішення суду у відповідності до ст.375 ЦПК України підлягає залишенню без змін.
Слід також зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що п. 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Суд апеляційної інстанції враховує положення практики Європейського Суду з прав людини про те, що право на обґрунтоване рішення не вимагає детальної відповіді судового рішення на всі доводи висловлені сторонами. Крім того, воно дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (справ «Гірвісаарі проти Фінляндії», п.32.)
Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (Burg and others v. France (Бюрг та інші проти Франції), (dec.); Gorou v. Greece (no.2) (Гору проти Греції №2) [ВП], § 41. 
Отже, апеляційний суд вважає, що судове рішення ґрунтується на повно та всебічно досліджених матеріалах справи, постановлено з дотриманням вимог матеріального та процесуального права і підстав для його скасування в межах доводів апеляційної скарги не вбачається.
 Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 374 ЦПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
На підставі ч.1 ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, тому відповідно до ст. 141 ЦПК України новий розподіл понесених сторонами судових витрат не здійснюється.
З огляду на положення п.1 ч.6 ст.19 ЦПК України ця справа є малозначною, а тому згідно п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України постанова суду апеляційної інстанції оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 367, 368, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення. 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 20 січня 2021 року по цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа – Товариство з додатковою відповідальністю «Страхова компанія «Ю.ЕС.АЙ», про відшкодування матеріальної та моральної шкоди – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків, встановлених п.2 ч.3 ст.389 ЦПК України.
Повний текст судового рішення складено 10.12.2021 року.

Головуючий                                                         Т.В. Цюра

Судді:                                                                  О.С. Комлева

Л.А. Гірняк