Постанова                                              
Іменем України
 
10 листопада 2021 року 
м. Київ
 
справа № 323/266/18-ц
провадження № 61-11147св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: головуючого - Ступак О. В. (суддя-доповідач),
          суддів:                Гулейкова І. Ю., Погрібного С. О., Усика Г. І., Яремка В. В., 
               
учасники справи: 
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідачі: Комишуваська селищна рада Оріхівського району Запорізької області, ОСОБА_2 , 
третя особа - ОСОБА_3 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження касаційну скаргу  ОСОБА_1 на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області                        від 08 лютого 2021 року у складі судді Фісун Н. В. та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 травня 2021 року у складі колегії суддів: Кочеткової І. В., Кримської О. М., Дашковської А. В.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
У лютому 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області (далі - Комишуванська селищна рада), ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод                 у користуванні земельними ділянками.
 
Свої вимоги позивач обґрунтовував тим, що він є власником житлового будинку, розташованого на АДРЕСА_1 , та за даними погосподарського обліку за будинком значиться присадибна земельна ділянка загальною площею 0,4534 га, із яких для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд - 0,25 га, для ведення особистого селянського господарства - 0,2034 га.
 
ОСОБА_2 є володільцем житлового будинку та суміжної присадибної земельної ділянки на АДРЕСА_2 , загальною площею 0,4407 га.
 
Між ними тривалий час існує спір щодо межі, який виник внаслідок того, що       ОСОБА_2 незаконно та безпідставно захопив частину земельної ділянки, яка належить йому, самовільно пересунув межу, що призвело до збільшення розміру його ділянки до 0,4656 га, та встановив паркан з металевої сітки на залізобетонних стовпах протяжністю 20,38 м, та з порушення будівельних норм самочинно побудував гараж безпосередньо на межі земельних ділянок, які знаходяться у фактичному володінні та користуванні сторін, чим також порушив його права та законні інтереси.
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 , з урахуванням уточнених вимог, просив зобов`язати ОСОБА_2 усунути йому перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення за власний рахунок самочинно побудованого гаража на суміжній земельній ділянці на АДРЕСА_2 , та звільнити належну йому земельну ділянку від насипу відходів.
 
Рішенням Оріхівського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2021 року               у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із того, що знесення самочинного будівництва - гаража за адресою: АДРЕСА_2 , є крайньою мірою і можливе лише тоді, коли використано усі передбачені законодавством України заходи щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності. Судом встановлені деякі порушення процедурного характеру при зведенні гаража відповідачем, такі порушення негативно вплинули на права позивача, але знесення та перебудова самочинно збудованих відповідачем об`єктів нерухомості, на думку суду, буде непропорційним втручанням             у майнові права ОСОБА_2 . Отже, ОСОБА_1 не доведено, що ним вжито всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування на початкових етапах будівництва щодо порушення порядку їх здійснення, з урахуванням того, що сам законодавець знесення самочинного будівництва вважає екстраординарним заходом.
 
Після належного оформлення земельних ділянок, ОСОБА_1 не надано акта встановлених меж відповідно до державних актів, чи дійсно насип відходів знаходиться на земельній ділянці позивача. Клопотання про призначенні експертизи також до суду не надходило.
 
Додатковим рішенням цього ж суду від 31 березня 2021 року доповнено резолютивну частину рішення такого змісту: «Задовольнити заяву представника позивача адвоката Ілієнко І. С. та прийняти її відмову від частини позовних вимог. Закрити провадження у справі в частині позовних вимог щодо визнання незаконним та скасування рішення двадцятої сесії восьмого скликання Комишуваської селищної ради від 11 грудня 2017 року № 11 у частині визначення меж за фактичним землекористуванням земельних ділянок, що перебувають у користуванні                 ОСОБА_1 , за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , (п.п. 1.2, 1.3, п.п. 2-4 - у частині, що стосуються земельних ділянок за вказаними адресами). Встановлення межі земельних ділянок, що перебувають у користуванні ОСОБА_1 » за адресою: АДРЕСА_1 , та ОСОБА_2 , за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до другого речення частини другої статті 107 ЗК України (шляхом розподілу спірної земельної ділянки навпіл).Зобов`язання ОСОБА_2 усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 земельними ділянками для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також для ведення особистого селянського господарства, що знаходяться за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом перенесення самовільно встановленого паркану  з металевої сітки на залізобетонних стовпах протяжністю 20,38 м на дійсну межу земельних ділянок.»
 
Додаткове рішення мотивовано тим, що під час складення повного тексту судового рішення судом встановлено, що не вирішено заяву представника позивача у справі адвоката Ілієнко І. С. від 21 грудня 2020 року про відмову від частини позовних вимог.
 
Постановою Запорізького апеляційного суду від 25 травня 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін.
 
Залишаючи без змін рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходив із того, що належних і допустимих доказів на підтвердження доводів про стікання атмосферних опадів на земельну ділянку позивача, завдання шкоди суміжній ділянці    і розташованому на ній майну, позивач суду не надав. Отже, невідповідність самочинної забудови вимогам ДБН не є достатньою підставою для її знесення за вимогою суміжного землевласника. Встановлені висновком експертизи від 27 квітня 2018 року обставини щодо здійснення відповідачем будівництва з порушенням вимог законодавства не є достатньою підставою для задоволення вимог позивача про знесення такого будівництва, оскільки цьому крайньому заходу передує виконання пункту першого частини сьомої статті 376 ЦК України. У відсутні докази відмови відповідача від проведення перебудови, облаштування гаража водовідводом, як це передбачено частиною сьомою статті 376 ЦК України.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У липні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 травня 2021 року, в якій просить скасувати вказані судові рішення та ухвалити нове рішення про задоволення його позову, обґрунтовуючи свої вимоги порушенням судами норм процесуального права та неправильним застосуванням норм матеріального права. Вказує на необхідності відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постанові Верховного Суду України від 19 квітня              2017 року у справі № 6-129цс17, які застосовані судом апеляційної інстанції                           в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У серпні 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу у якому зазначив про те, що відповідність гаража будівельним нормам підтверджена технічною документацією на нього, дозвільними документами державної архітектурно-будівельної Інспекції та відповідними експертними висновками. Позивачем не заявлялося вимог про обладнання гаражу засобами водовідведення або ж його перебудови у спосіб, не пов`язаний із знесенням, навпаки за власною ініціативою він сам приймав участь в його будівництві у 2006 році. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Згідно з частиною першою статті 402 ЦПК України у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи                                   з урахуванням статті 400цього Кодексу. 
 
За змістом статті 412 ЦПК України суд скасовує судове рішення повністю або частково і ухвалює нове рішення у відповідній частині або змінює його, якщо таке судове рішення, переглянуте в передбачених статтею 400цього Кодексу межах, ухвалено з неправильним застосуванням норм матеріального права або порушенням норм процесуального права. Порушення норм процесуального права може бути підставою для скасування або зміни рішення лише за умови, якщо це порушення призвело до ухвалення незаконного рішення. Неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню. Зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги, у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню.
 
Обставини, встановлені судами
 
Позивач є власником житлового будинку за адресою: АДРЕСА_1 , що складається з житлового будинку, господарських будівель та споруд. Право власності на цей об`єкт нерухомості виникло у позивача на підставі виданого у встановленому порядку дублікату договору купівлі-продажу від 12 грудня 1992 року, посвідченого секретарем Виконавчого комітету Яснополянської сільської ради Оріхівського району Запорізької області і зареєстрованого в реєстрі за № 30 (дублікат виданий 11 жовтня 2016 року              і зареєстрований у реєстрі за № 47), що підтверджується Витягом із Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності                            від 10 жовтня 2017 року № 99794693.
 
Відповідно до довідки від 02 листопада 2017 року (вих. № 142), виданої виконуючим обов`язки старости сіл Ясна Поляна і Трудооленівка Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області ОСОБА_2 , згідно із записом погосподарського обліку погосподарської книги № 3 с. Ясна Поляна Комишуваської селищної ради, за позивачем обліковується присадибна земельна ділянка, загальною площею 0,4534 га, з яких 0,25 га - для будівництва, обслуговування житлового будинку та господарських будівель, а 0,2034 га - для ведення особистого селянського господарства.
 
ОСОБА_2 є власником житлового будинку з надвірними господарчими спорудами за адресою: АДРЕСА_2 , що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченого 10 квітня 2002 року приватним нотаріусом Оріхівського районного нотаріального округу Запорізької області Демидьонок О. М., реєстровий № 1045. Відповідно до пункту 1 зазначеного договору, придбаний ОСОБА_2 житловий будинок із надвірними господарчими спорудами, розташований на земельній ділянці, загальною площею 0,4407 кв. м.
 
Земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться у фактичному користуванні позивача та ОСОБА_2 відповідно, межують між собою, проте право власності або право користування на них у встановленому законом порядку не зареєстровано, правовстановлюючі документи відсутні. Земельно-кадастрова документація на вказані земельні ділянки для ведення особистого селянського господарства кожної з сторін, яка була б розроблена та затверджена у встановленому законом порядку, - відсутня, а наявна технічна документація, виготовлена різними суб`єктами та у різні роки, містить суперечливі відомості щодо меж та площі вказаних земельних ділянок.
 
Внаслідок цього, незважаючи на те, що уповноважений орган місцевого самоврядування неодноразово надавав кожній із сторін дозвіл на виготовлення проектів землеустрою щодо відведення у власність кожній з сторін тих земельних ділянок, які перебувають в їхньому фактичному користуванні, питання про передачу цих земельних ділянок у власність сторонам не вирішено, оскільки, починаючи                    з 2009 року, між сторонами існує спір щодо розташування межі між зазначеними земельними ділянками та, відповідно, щодо площі цих ділянок.
 
Рішенням Апеляційного суду Запорізької області від 10 червня 2015 року у справі               № 323/1743/14-ц за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , треті особи: Відділ Державного агентства земельних ресурсів в Пологівському районі Запорізької області, Яснополянська сільська рада Оріхівського району Запорізької області, Оріхівський районний виробничий відділ Запорізької регіональної філії Державного підприємства «Центр Державного земельного кадастру» та ОСОБА_3 , про визнання права власності на земельні ділянки, встановлено, зокрема, що згідно із записом у погосподарський книзі Яснополянської сільської ради Оріхівського району Запорізької області № 4, номер об`єкта погосподарського обліку 0169-1, ОСОБА_1 є головою домогосподарства і має присадибну земельну ділянку, загальною площею 0,4534 га.
 
Рішенням позачергової 19 сесії 5 скликання Яснополянської сільської ради Оріхівського району Запорізької області від 03 листопада 2009 року № 1 надано дозвіл на безкоштовну розробку технічної документації щодо передачі земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства у власність громадянам,   у тому числі ОСОБА_1 - АДРЕСА_1 .
 
Рішенням 16 сесії 6 скликання Яснополянської сільської ради Оріхівського району Запорізької області від 21 березня 2013 року № 8 надано дозвіл ОСОБА_1 для виготовлення технічної документації із землеустрою щодо складання документів, які посвідчують право власності на земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , згідно із записом погосподарської книги № 4 Яснополянської сільської ради Оріхівського району Запорізької області за номером об`єкта погосподарського обліку 0169-1, земельна ділянка для будівництва, обслуговування житлового будинку, господарських будівель, площею 0,25 га, та земельна ділянка для ведення особистого селянського господарства, площею 0,2034 га. Зобов`язано виготовлену документацію погодити з відповідними службами. Рекомендовано погоджену технічну документацію подати на затвердження до сільської ради.
 
Згідно з довідкою з Державного підприємства «Запорізький науково-дослідний та проектний інститут землеустрою» від 10 квітня 2013 року № 589, на підставі рішення позачергової 19 сесії 5 скликання Яснополянської сільської ради Оріхівського району Запорізької області від 03 листопада 2009 року № 1 громадянам, у тому числі ОСОБА_1 , інститутом розроблялася технічна документація із землеустрою щодо складання документів, що посвідчують право власності на земельні ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд та ведення особистого селянського господарства на території Яснополянської сільської ради Оріхівського району. У зв`язку з перетином земельних ділянок громадян з раніше зареєстрованими земельними ділянками, обмінні файли на ці ділянки не були прийняті ДП «Центр державного земельного кадастру», тому громадяни не отримали державних актів на право власності на земельну ділянку.
 
Відповідно до довідки Яснополянської сільської ради Оріхівського району Запорізької області від 29 липня 2013 року № 04 у зв`язку з тим, що виникло спірне питання по межі земельних ділянок між сусідами: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , 13 червня 2013 року направлена комісія з питань врегулювання земельних відносин з числа депутатів Яснополянської сільської ради для здійснення переобміру земельної ділянки позивача, в результаті чого складений акт проведення обміру земельної ділянки. ОСОБА_1 не згоден з фактичним розміром земельної ділянки, що вказаний в акті. Згідно з поданими заявами ОСОБА_1 повторно двічі виїздила комісія з Оріхівського ДЗК і проводила обміри земельної ділянки, згоди не знайшли. Спірне питання не вирішилося.
 
Згідно з висновком судової земельно-технічної експертизи від 28 жовтня 2014 року  № 28/14, проведеної під час розгляду справи № 323/1743/14-ц, загальна площа земельної ділянки, яка складається із земельної ділянки з цільовим призначенням                 -для будівництва та обслуговування житлового будинку, площею 2 500 кв. м, для ведення особистого селянського господарства, площею 1 744 кв. м, на АДРЕСА_1 , якою фактично користується ОСОБА_1 , не відповідає площі за даними погосподарського обліку. Загальна площа, що знаходиться у фактичному користуванні ОСОБА_1 на дату проведення експертизи, становить 4 244 кв. м, що на 290 кв. м менше від даних погосподарського обліку, за які сплачується земельний податок, що становить 4 534 кв. м. Земельна ділянка ОСОБА_1 зменшена за рахунок збільшення земельної ділянки ОСОБА_2 . Земельна ділянка                      ОСОБА_2 при договорі купівлі-продажу від 10 квітня 2002 року, становила                 4 407 кв. м, на дату проведення експертизи у користуванні ОСОБА_2 знаходиться 4 652 кв. м. Земельна ділянка, якою фактично користується ОСОБА_2 на дату проведення експертизи становить 4 652 кв. м, що на 4 кв. м, менше від даних погосподарського обліку, за які сплачується земельний податок, що становить                     4 656 кв. м, та на 245 кв. м більша від площі, зазначеної в договорі купівлі-продажу       від 10 квітня 2002 року № 1045, у якому зазначена земельна ділянка загальною площею 4 407 кв. м.
 
Із 03 листопада 2017 року Яснополянську сільську раду Оріхівського району Запорізької області припинено як юридичну особу, оскільки с. Ясна Поляна увійшло до складу Комишуваської об`єднаної територіальної громади, органом місцевого самоврядування якої стала Комишуваська селищна рада Оріхівського району Запорізької області.
 
Рішенням Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області             від 15 листопада 2017 року № 10 надано позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,2500 га, з цільовим призначенням - будівництво та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд (присадибна ділянка)» (код КВЦПЗ 02.01), із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності територіальної громади в особі Комишуваської селищної ради.
 
Крім того, рішенням Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області від 15 листопада 2017 року № 11 надала позивачу дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, що розташована за адресою: АДРЕСА_1 , орієнтовною площею 0,2034 га, цільове призначення - для ведення особистого селянського господарства, (код КВЦПЗ 01.03), із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності територіальної громади в особі Комишуваської селищної ради. Пунктом 5 цього рішення визначено, що після розроблення, погодження та проведення державної землевпорядної експертизи проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у встановленому законом порядку, площа земельної ділянки може бути змінена (уточнена), але не перевищувати норм, передбачених частиною першою статті 121 ЗК України.
 
Аналогічні рішення про надання дозволів на виготовлення проектів землеустрою Комишуваська селищна рада ухвалила й щодо земельних ділянок, які знаходяться               у фактичному користуванні ОСОБА_2 
 
28 листопада 2017 року Постійна комісія Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області з питань містобудування, будівництва, земельних відносин охорони природи, виїхавши на місце розташування земельних ділянок, на отримання яких у власність претендують позивач та відповідач, склала Акт, яким встановила, що:
1) земельна ділянка, яка перебуває в користуванні ОСОБА_1 , відповідно до даних погосподарського обліку має орієнтовну площу 0,4534 га, з яких 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель,                      а 0,2034 га - для ведення особистого селянського господарства. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на цю земельну ділянку не виготовлялась, межі земельних ділянок межовими знаками не закріплені, по лінії забудованої частини ділянки існують межові споруди, а саме паркани, які встановлені багато років тому;
2) земельна ділянка, яка перебуває в користуванні ОСОБА_2 , відповідно до даних погосподарського обліку має орієнтовну площу 0,4656 га, з яких 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель,                           а 0,2156 га - для ведення особистого селянського господарства. Технічна документація із землеустрою щодо встановлення (відновлення)меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) на цю земельну ділянку не виготовлялась, межі земельних ділянок межовими знаками не закріплені, по лінії забудованої частини ділянки існують межові споруди, а саме паркани, які встановлені багато років тому.
 
На підставі схеми обмірів вказаних земельних ділянок за фактичним землекористуванням, складеної інженером-геодезистом ПП «Землевпорядник Плюс», комісія з посиланням на статті 106-107, 158-161 ЗК України рекомендувала встановити межу між цими земельними ділянками саме за виявленим фактичним землекористуванням, за яким:
1) площа земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні                   ОСОБА_1 , становить 0,4224 га, з яких 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, а 0,1724 га - для ведення особистого селянського господарства;
2) площа земельної ділянки, яка знаходиться у фактичному користуванні                ОСОБА_2 , становить 0,4412 га, з яких 0,25 га - для будівництва та обслуговування житлового будинку і господарських будівель, а 0,1912 га - для ведення особистого селянського господарства.
 
Рішенням Комишуваська селищна рада Оріхівського району Запорізької області               від 11 грудня 2017 року № 11 встановлено межу між спірними земельними ділянками, по лінії, позначеній на схемі обмірів за фактичним землекористуванням, складеній інженером-геодезистом ПП «Землевпорядник Плюс», з визначенням саме такої орієнтовної площі кожної із земельних ділянок, яка була встановлена та рекомендована в Акті постійної комісії від 28 листопада 2017 року.
 
У вказаному рішенні також зазначено, що воно прийнято в порядку вирішення земельного спору за правилами, встановленими 158-161 ЗК України, а на сторони покладено звернення до відповідних суб`єктів господарювання для виготовлення документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) згідно схеми обмірів земельних ділянок за фактичним користуванням (пункт 2).
 
Причиною не виготовлення вказаних проектів землеустрою є незгода позивача                    з рішенням від 11 грудня 2017 року № 11, яким Комишуваська селищна рада Оріхівського району Запорізької області встановила межу між спірними земельними ділянками, по лінії, позначеній на схемі обмірів за фактичним землекористуванням.
 
Для визначення експертним шляхом площі спірної земельної ділянки, а також для визначення ознак самочинного будівництва гаража, яке здійснив відповідач на межі спірних земельних ділянок, судом першої інстанції призначені дві земельно-технічні та будівельно-технічні експертизи.
Так, у Висновку від 20 листопада 2018 року № 07-08 експерт, пославшись на ненадання йому затвердженої належним чином технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості), вказав на неможливість встановлення експертним шляхом фактичної площі та конфігурації земельних ділянок для ведення особистого селянського господарства, які знаходяться у користуванні сторін, а також площі та конфігурації цих же земельних ділянок за умови розподілу спірної земельної ділянки навпіл. При цьому гараж, що розташований на земельній ділянці за адресою: АДРЕСА_2 , прибудований до житлового будинку по лінії забудови, відповідає будівельним нормам, проте встановлення ознак самочинного будівництва в цьому випадку є неможливим і виходить за межі компетенції експерта-будівельника. Зведення ж на земельній ділянці паркану з металевої сітки не належить до самочинного будівництва.
 
Разом з тим, відповідно до Висновку експерта за результатами проведення додаткової судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи                               від 11 липня 2019 року № 399/07/2019:
1) встановлення правильності вирішення земельного спору між сторонами у спосіб, зазначений у оскаржуваному позивачем рішенні Комишуваської селищої ради Оріхівського району Запорізької області від 11 грудня 2017 року № 11, виходить за межі компетенції судового експерта;
2) загальна площа спірної земельної ділянки сторін відповідно до схеми обмірів земельної ділянки за фактичним землекористуванням становить 262 кв. м (0,0262 га), а у разі встановлення порядку користування нею в рівних частках кожній із сторін перейдуть ділянки площею по 0,0131 га, межі яких матимуть складну геометричну форму і проходитимуть по точках координат, зазначених на схемі у додатку № 1 до висновку;
3) загальна площа земельної ділянки для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель та споруд, а також для ведення особистого селянського господарства, за умови встановлення порядку користування спірною ділянкою в рівних частках, становитиме для позивача - 0,4346 га, для відповідача - 0,4350 га;
4) лінійні рубежі між земельними ділянками сторін у виді паркану із азбестоцементних хвилястих листів на металевих стовпах, дерев`яного паркану та паркану із металевої сітки на бетонних стовпах, не потребують документації на їх будівництво та введення в експлуатацію, тобто не можуть бути віднесені до самочинного будівництва;
5) розташування будівлі гаража за адресою: АДРЕСА_2 , щодо домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , порушує державні будівельні норми у частині протипожежних вимог, відповідно до яких мінімальна відстань до сусідніх будівель становить 8,0 м, проте питання щодо встановлення самочинності будівництва гаража не належить до компетенції експерта.
 
Спірний гараж побудований з порушенням протипожежних вимог, викладених                       у пункті 3.1 ДБН 360-92 ** (який діяв до 01 вересня 2018 року) та пункту 15.2.2 ДБН Б.2.2-12:2018 (який діє на час розгляду справи), оскільки розташований з порушенням мінімальної відстані до сараю на території домоволодіння позивача. Крім того, ліва стіна гаража фактично слугує межею між домоволодіннями позивача та відповідача, у зв`язку з чим відступ від гаража до межі в розмірі 1,0 м для забезпечення доступу, обслуговування та поточного ремонту, як це передбачено пунктом 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2018 та п. 3.25 ДБН 360-92**, - відсутній. При цьому, дах спірного гаража має один ухил в бік земельної ділянки позивача і не має інженерно-технічного обладнання для забезпечення організованого водовідведення, внаслідок чого атмосферні опади                     з даху гаражу відводяться на земельну ділянку позивача, що також порушує вимоги пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2018 та пункту 3.25 ДБН 360-92**.
 
Станом на 21 грудня 2020 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 проведена державна реєстрація їх прав власності на земельні ділянки цільового призначення -для будівництва і обслуговування житлового будинку, господарських будівель                         і споруд, що підтверджується матеріалами справи.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, відмовляючи                   у задоволенні позову ОСОБА_1 виходив із того, що деякі порушення процедурного характеру при зведенні гаража відповідачем, негативно вплинули на права позивача, але знесення та перебудова самочинно збудованих відповідачем об`єктів нерухомості, буде непропорційним втручанням в майнові права ОСОБА_2 .
 
Проте Верховний Суд не погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій з огляду на таке.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Відповідно до частини першої, другої статті 78 ЗК України право власності на землю - це право володіти, користуватися і розпоряджатися земельними ділянками. Право власності на землю набувається та реалізується на підставі Конституції України, цього Кодексу, а також інших законів, що видаються відповідно до них.
 
Статтею 91 ЗК Українивстановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів,                       а також дотримуватися правил добросусідства.
Статтею 104 ЗК України передбачено, що власники та землекористувачі земельних ділянок можуть вимагати припинення діяльності на сусідній земельній ділянці, здійснення якої може призвести до шкідливого впливу на здоров`я людей, тварин, на повітря, земельні ділянки та інше.
 
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК України власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
 
Захист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав (пункт «б» частини третьої статті 152 ЗК України).
 
Відповідно до частин першої, четвертої та сьомої статті 376 ЦК Українижитловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проекту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Якщо власник (користувач) земельної ділянки заперечує проти визнання права власності на нерухоме майно за особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво на його земельній ділянці, або якщо це порушує права інших осіб, майно підлягає знесенню особою, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, або за її рахунок. У разі істотного відхилення від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, істотного порушення будівельних норм і правил суд за позовом відповідного органу державної влади або органу місцевого самоврядування може постановити рішення, яким зобов`язати особу, яка здійснила (здійснює) будівництво, провести відповідну перебудову. Якщо проведення такої перебудови є неможливим або особа, яка здійснила (здійснює) будівництво, відмовляється від її проведення, таке нерухоме майно за рішенням суду підлягає знесенню за рахунок особи, яка здійснила (здійснює) будівництво. Особа, яка здійснила (здійснює) самочинне будівництво, зобов`язана відшкодувати витрати, пов`язані з приведенням земельної ділянки до попереднього стану.
 
Юридичними фактами, які складають правову підставу знесення самочинного будівництва, є: істотне відхилення від проекту та/або істотне порушення будівельних норм і правил, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб; неможливість проведення перебудови або відмова особи, яка здійснила (здійснює) будівництво, від її проведення.
При вирішенні питання про те, чи є відхилення від проекту істотним і таким, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, необхідно з`ясовувати, зокрема, як впливає допущене порушення з урахуванням місцевих правил забудови, громадських і приватних інтересів на планування, забудову, благоустрій вулиці, на зручність утримання суміжних ділянок тощо.
 
Під істотним порушенням будівельних норм і правил, з огляду на положення законів України «Про основи містобудування», «Про архітектурну діяльність», «Про регулювання містобудівної діяльності», постанови Кабінету Міністрів України                   від 13 квітня 2011 року № 466 «Деякі питання виконання підготовчих і будівельних робіт», необхідно розуміти, зокрема, недодержання архітектурних, санітарних, екологічних, протипожежних та інших вимог і правил, а також зміну окремих конструктивних елементів житлового будинку, будівлі, споруди, що впливає на їх міцність і безпечність та загрожує життю й здоров`ю людини, тощо.
 
Згідно з пунктом 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», для догляду за будівлями і здійснення їх поточного ремонту відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1,0 м. При цьому повинно бути забезпечене влаштування необхідних інженерно-технічних заходів, що запобігатимуть стіканню атмосферних опадів з покрівель та карнизів будівель на територію суміжних ділянок.
 
Отже, системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновків про те, що самочинне будівництво підлягає безумовному знесенню, якщо: власник земельної ділянки заперечує проти визнання права власності за особою, яка здійснила таке будівництво; власник земельної ділянки не заперечує проти визнання права власності на самочинну забудову, однак така забудова порушує права інших осіб на зазначену земельну ділянку; самочинна забудова зведена на наданій земельній ділянці, але з відхиленням від проекту, що суперечить суспільним інтересам або порушує права інших осіб, з істотним порушенням будівельних норм і правил, що порушує права інших осіб, за умови, що особа, яка здійснила самочинне будівництво, відмовилась від здійснення перебудови.
 
Такий правовий висновок щодо застосування норм матеріального права викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31 жовтня 2018 року у справі                      № 725/5630/15-ц (провадження № 14-341цс18).
 
Законність знесення самочинного будівництва має бути оцінено на предмет пропорційності такого втручання.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги
 
Судами на підставі висновку додаткової судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 11 липня 2019 року № 399/07/2019 встановлено, що спірний гараж побудований з порушенням протипожежних вимог, викладених у пункті 3.1 ДБН 360-92 **(який діяв до 01 вересня 2018 року) та пункту 15.2.2 ДБН Б.2.2-12:2018 (який діє на час розгляду справи), оскільки розташований з порушенням мінімальної відстані до сараю на території домоволодіння позивача. Ліва стіна гаража фактично слугує межею між домоволодіннями ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у зв`язку з чим відступ від гаража до межі в розмірі 1,0 м для забезпечення доступу, обслуговування та поточного ремонту, як це передбачено пунктом 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2018 та пункту 3.25 ДБН 360-92**, - відсутній. При цьому, дах спірного гаражу має один ухил в бік земельної ділянки позивача і не має інженерно-технічного обладнання для забезпечення організованого водовідведення, внаслідок чого атмосферні опади                  з даху гаражу відводяться на земельну ділянку позивача, що також порушує вимоги пункту 6.1.41 ДБН Б.2.2-12:2018 та пункту 3.25 ДБН 360-92**.
 
Отже, відведення атмосферних опадів з покрівлі даху збудованого ОСОБА_2 гаража відбувається на сусідню земельну ділянку ОСОБА_1 , що не відповідає пункту 3.25* ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських                              і сільських поселень». Стіна гаража проходить по межі земельних ділянок, що також    є порушенням ДБН. Таким чином, доводи ОСОБА_1 про порушення його майнових прав щодо належного користування земельною ділянкою знайшли своє підтвердження у процесі розгляду справи.
 
ОСОБА_2 не довів, що він, здійснюючи будівництво гаража, діяв добросовісно,            а вказане будівництво проведено відповідно до вимог пункту 3.25*ДБН 360-92** «Містобудування. Планування і забудова міських і сільських поселень», яким встановлено, що відстань до межі сусідньої ділянки від найбільш виступної конструкції стіни треба приймати не менше 1.0 м.
 
Судами також встановлено, що спори між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 щодо межі належних їм земельних ділянок тривають протягом кількох років.
 
ОСОБА_2 не визнає позовних вимог ОСОБА_1 , з огляду на те, що він реалізував своє право на будівельну амністію щодо збудованого у 2006 році гаража. На підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЗП191201611108, виданої 09 червня 2020 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області. 17 червня 2020 року право власності на гараж, розташований за адресою: АДРЕСА_2 , зареєстроване в Державному реєстрі речових прав власності на нерухоме майно за ОСОБА_2 
 
ОСОБА_2 відмовляється усувати порушення будівельних норм шляхом корегування даху та влаштування відповідних інженерно-технічних заходів, перебудови самого гаража, який розташований по межі земельних ділянок, що підтверджується його поясненнями у судових засіданнях.
 
Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності,                         а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 ЦК України підтверджує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.
 
Судами встановлено, що гараж на АДРЕСА_2 , є самочинним, не відповідає численним вимогам ДБН щодо дотримання необхідної відстані до межі сусідньої ділянки ОСОБА_1 , чим порушуються його права.
 
Судами встановлено наявність звернень позивача до компетентних органів місцевого самоврядування щодо обмеження його у реалізації права власності щодо його частки у домоволодінні через будівництво відповідачем гаража по межі земельної ділянки.
 
Встановивши відсутність дозволу та належним чином затвердженого проекту на будівництво гаража, який збудований з істотними порушеннями будівельних норм та правил, а доказів про можливість перебудови гаража ОСОБА_2 не надано, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов передчасного висновку про відсутність підстав для зобов`язання ОСОБА_2 усунути                 ОСОБА_1 перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення за власний рахунок самочинно побудованого гаража на суміжній земельній ділянці на АДРЕСА_2 .
 
За змістом статті 376 ЦК України вимоги про знесення самочинного будівництва особа (власник) може заявити за умови доведеності факту порушення своїх прав самочинною забудовою.
 
Такий висновок узгоджується з нормами статей 3, 15, 16, 391 ЦК України, статті 3 ЦПК України, згідно з якими власник має права вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
 
Тому суд повинен встановити, чи були порушені або не визнані права, свободи чи інтереси цих осіб, і залежно від установленого вирішити питання про задоволення позовних вимог або відмову в їх задоволенні.
 
Аналогічна правова позиція викладена у висновку Верховного Суду України, що викладений у постанові від 19 листопада 2014 року № 6-180цс14.
 
Право власності на нову річ, яка виготовлена (створена) особою, набувається нею, якщо інше не встановлено договором або законом. Право власності на новостворене нерухоме майно (житлові будинки, будівлі, споруди тощо) виникає з моменту завершення будівництва (створення майна). Якщо договором або законом передбачено прийняття нерухомого майна до експлуатації, право власності виникає   з моменту його прийняття до експлуатації. Якщо право власності на нерухоме майно відповідно до закону підлягає державній реєстрації, право власності виникає                          з моменту державної реєстрації (стаття 331 ЦК України).
 
Стаття 2 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»передбачає, що державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - це офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. Із офіційним визнанням державою права власності пов`язується можливість матеріального об`єкта (майна) перебувати в цивільному обороті та судового захисту права власності на нього.
 
Отже, законодавець визначив, що до інших правових наслідків, окрім офіційного визнання і підтвердження державою відповідних юридичних фактів, встановлюючи презумпцію правильності зареєстрованих відомостей з реєстру для третіх осіб, застосування норм Закону «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень»не призводить. Державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним з юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для виникнення права власності, а самостійного значення щодо підстав виникнення права власності не має.
 
Таким чином, системний аналіз наведених положень законодавчих актів дозволяє стверджувати, що державна реєстрація визначає лише момент, після якого виникає право власності, за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення права власності.
 
При цьому формулювання положень статті 376 ЦК Українивиключають можливість існування інших способів легітимізації самочинного будівництва та набуття права власності на таке нерухоме майно, ніж ті, що встановлені цією статтею.
 
Тож реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, що здійснила самочинне будівництво, у силу наведених вище положень законодавства та приписів частини другої статті 376 ЦК Українине змінює правовий режим такого будівництва, як самочинного, з метою застосування, зокрема, положень частини четвертої цієї статті.
 
Саме такі висновки викладені у постанові Великою Палати Верховного Суду                        від 07 квітня 2020 року у справі № 12/115гс19.
 
Отже, побудова об`єкта нерухомості з істотним порушенням будівельних норм та правил є самостійною ознакою самочинного будівництва, а виникнення на нього права власності не позбавляє права зацікавленої особи, права якої порушено, на знесення такого будівництва та обов`язку особи, що здійснила таке будівництво його знесення при порушені прав інших осіб та при неможливості його перебудови.
 
Оскільки, як встановлено судами, висновком додаткової судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 11 липня 2019 року № 399/07/2019 визначені численні порушення при здійснені будівництва гаража будівельних норм і правил, Верховний Суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог ОСОБА_1                       у частині усунення перешкод у користуванні належною йому земельною ділянкою, шляхом знесення ОСОБА_2 гаража на АДРЕСА_2 .
 
Висновки судів про те, що деякі порушення процедурного характеру при зведенні гаража відповідачем та порушення, які негативно вплинули на права позивача, не         є підставою для знесення та перебудови самочинно збудованого відповідачем об`єкта нерухомості, буде непропорційним втручанням в майнові права               ОСОБА_2 , є необґрунтованими, такими, що суперечать нормам матеріального права та встановленим у цій справі обставинам.
 
Та обставина, що підставі декларації про готовність об`єкта до експлуатації ЗП191201611108, виданої 09 червня 2020 року Департаментом Державної архітектурно-будівельної інспекції у Запорізькій області ОСОБА_2 зареєстрував право власності на гараж, не впливає на висновки Верховного Суду, оскільки факт самочинності будівництва при заявлених позовних вимогах у цій справі є складовою фактичних обставин справи, встановлених судами на підставі наявних у справі доказів.
 
У своїй касаційній скарзі ОСОБА_1 вказував на необхідності відступлення від висновків щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених            у постанові Верховного Суду України від 19 квітня 2017 року у справі № 6-129цс17, які застосовані судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.
 
У вказаній постанові сформульовано висновок про те, що знесення самочинного будівництва є крайньою мірою і можливе лише за умови вжиття всіх передбачених законодавством України заходів щодо реагування та притягнення винної особи до відповідальності.
 
Таким чином, відсутні підстави для відступу від висновків, викладених у цій постанові, оскільки неправильне вирішення судом спору у цій справі, ще не                             є підставою стверджувати про необхідність відступлення від висновків, викладених     у постанові Верховного Суду України на яку посилався суд.
 
Щодо судових рішень у частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про звільнення належної йому земельної ділянки від насипу відходів, то вони підлягають залишенню без міни, оскільки позивачем не надано суду доказів щодо наявності насипу відходів на належній йому земельній ділянці.
 
Відповідно до пункту 3 частини першої статті 409 ЦПК України суд касаційної інстанції за результатами розгляду касаційної скарги має право скасувати судові рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
 
Підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права (частина перша статті 412 ЦПК України).
Згідно з частиною третьою статті 412 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
 
Зважаючи на те, що у справі не вимагається збирання чи додаткової перевірки доказів, обставини справи судом встановлено повно і всебічно, але допущено неправильне застосування норм матеріального права, оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в частині відмови у задоволенні вимог ОСОБА_1 про знесення гаража на АДРЕСА_2 , підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення в цій частині про задоволення позову. В іншій частині рішення суду першої інстанції, додаткове рішення та постанова суду апеляційної інстанції підлягають залишенню без змін.
 
Щодо розподілу судових витрат
 
Відповідно до частини першої, пункту 1 частини третьої статті 133 ЦПК Українисудові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи належать, зокрема витрати на професійну правничу допомогу.
 
Згідно з частинами першою, другою, тринадцятою статті 141 ЦПК Українисудовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог. Якщо суд касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Відповідно до підпунктів «б», «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК Українипостанова суду касаційної інстанції складається, зокрема з резолютивної частини із зазначенням у ній нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку із розглядом справи у суді першої інстанції та апеляційної інстанції, - у разі скасування рішення та ухвалення нового рішення або зміни рішення; розподілу судових витрат, понесених                у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.
 
Оскільки позовні вимоги ОСОБА_1 підлягають частковому задоволенню,                          з ОСОБА_2 на його користь підлягають стягненню судові витрати за подання позовної заяви, апеляційної та касаційної скарг у розмірі 3 394,20 грн (704,80 грн                  + 1 152,60 грн + 1 536,80 грн).
 
Крім того, ОСОБА_1 сплачено 21 000,00 грн за проведення додаткової судової будівельно-технічної та земельно-технічної експертизи від 11 липня 2019 року                     № 399/07/2019, що підтверджується рахунком-фактурою та квитанцією про здійснення касової операції від 02 квітня 2019 року (т. 2, а. с. 174). З урахуванням того, що на вирішення експерту постановлено п`ять питань, з яких лише одне питання стосується будівлі гаража, з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_1 підлягає стягненню 4 200,00 грн за проведення цієї експертизи. 
 
Керуючись статтями 409, 410, 412, 415, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 задовольнити частково.
 
РішенняОріхівського районного суду Запорізької області від 08 лютого 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду від 25 травня 2021 року в частині відмови у задоволенні вимог  ОСОБА_1 про зобов`язання ОСОБА_2  усунути перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом знесення за власний рахунок самочинно побудованого гаража на суміжній земельній ділянці на АДРЕСА_2 , скасувати та ухвалити нове рішення в цій частині.
 
Позов ОСОБА_1 до Комишуваської селищної ради Оріхівського району Запорізької області, ОСОБА_2 , третя особа - ОСОБА_3 , про усунення перешкод у користуванні земельними ділянками, задовольнити частково.
 
Зобов`язати ОСОБА_2  усунути  ОСОБА_1  перешкоди у користуванні земельною ділянкою, розташованою за адресою:                      АДРЕСА_1 , шляхом знесення за власний рахунок самочинно побудованого гаража на частині суміжної земельної ділянки та на її межі на АДРЕСА_2 .
 
В іншій частині рішення Оріхівського районного суду Запорізької області                                   від 08 лютого 2021 року, додаткове рішення Оріхівського районного суду Запорізької області від 31 березня 2021 року та постанову Запорізького апеляційного суду                      від 25 травня 2021року залишити без змін.
Стягнути з ОСОБА_2 (адреса реєстрації: АДРЕСА_2 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (адреса реєстрації: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_2 ) судовий збір у розмірі 3 394,20 грн та 4 200,00 грн за проведення у справі експертизи.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий                                                                                       О. В. Ступак

Судді:                                                                                                І. Ю. Гулейков 

                                                                                                          С. О. Погрібний

                                                                                                          Г. І. Усик

                                                                                                                                    В. В. Яремко