КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

Головуючий у суді першої інстанції Майбоженко А.М. 
Єдиний унікальний номер справи № 756/2875/18
Апеляційне провадження № 22-ц/824/12945/2021
 
П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М    У К Р А Ї Н И
 
11 листопада   2021 року                                                                        м. Київ                              
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді    - Мережко М.В.,
суддів                       - Савченка С.І., Верланова С.М.  
секретар                    - Сакалош  Б.В. 
Розглянувши  у відкритому судовому засіданні в м. Києві  цивільну справу  за  апеляційними скаргами ОСОБА_1 , ОСОБА_2         на рішення   Оболонського  районного   суду  м. Києва   від 08 червня 2021 року у  справі за позовом  ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа  Служба  у  справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві  державної адміністрації  про визначення місця проживання дитини,
За зустрічним позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа Служба  у  справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві  державної адміністрації про визначення місця проживання дитини,
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, -
 
В с т а н о в и в:
 
У жовтні 2018 року  ОСОБА_2  звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 ,  про визначення місця проживання дитини.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що 04 березня 2014 року між сторонами у відділі державної реєстрації актів цивільного стану Оболонського районного управління юстиції у м. Києві було зареєстровано шлюб, про що зроблено актовий запис № 233.
Від шлюбу мають сина   ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який проживає разом з позивачем.
На момент звернення з позовом до суду сторони проживають окремо, шлюбних відносин не підтримують.
Добровільної згоди щодо визначення місця проживання дитини між сторонами не досягнуто, а тому просить визначити місце проживання  сина ОСОБА_3  разом із батьком .
У квітні 2019 року  ОСОБА_1 подала зустрічну позовну заяву про визначення місця проживання  дитини - сина ОСОБА_3 .
Свої вимоги вона обґрунтовує тим, що 04 березня 2014 року між сторонами було зареєстровано шлюб.
Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ..
Рішенням Оболонського районного суду м. Києва від  29 жовтня 2018 року   шлюб між сторонами було розірвано.
Після розірвання шлюбу ОСОБА_1  разом із сином переїхали до її зареєстрованого місця проживання .
 Добровільної згоди щодо визначення місця проживання дитини між сторонами не досягнуто, а тому просить визначити місце проживанн сина ОСОБА_3  разом із матір`ю.
Рішенням Оболонського    районного   суду  м. Києва   від  08 червня   2020 року у задоволенні позовів відмовлено .
  Не погоджуючись із вказаним рішенням суду , ОСОБА_1 , ОСОБА_2   подали  апеляційні скарги .
ОСОБА_1   просила скасувати рішення в частині відмови їй у задоволенні   позову , і ухвалити в цій нове рішення про задоволення позову  та визначити місце проживання сина  з нею. У скарзі зазначала , про   невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, порушення норм матеріального права  та поклав  в основу рішення лише пояснення батька дитини. Зокрема вважає,що суд дав неправильну оцінку висновку  органу опіки ,  не взяв до уваги ту обставину , що її батьки  піклуються про онука , і на даний час  вона  має роботу і матеріально забезпечена . Крім того , суд неправильно витлумачив домовленості щодо проживання дитини у обох батьків , оскільки як зазначає апелянт , така  домовленість мала місце  лише на час розгляду справи .
ОСОБА_2 просив скасувати рішення  в частині відмови  йому  у задоволенні позову , і ухвалити в цій частині  рішення про задоволення  вимог та визначити місце проживання дитини з ним . У скарзі посилався  на те , що суд першої інстанції дійшов помилкового  висновку  про відсутність спору між батьками  щодо визначення місця проживання  дитини.   
  Від  ОСОБА_1   надійшов відзив на апеляційну скаргу ОСОБА_2   , в якій  зазначено ,що рішення  суду   в частині відмови  у позові ОСОБА_2 є законним  і обгрунтованим , а доводи апеляційної  скарги не заслуговують на увагу .
ОСОБА_2 у відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 , просив відмовити у задоволенні її скарги .
    Відповідно до  ст. 44  ЦПК України,  особи , які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
    Відповідно до ст.ст. 128-131 ЦПК України  сторони  були своєчасно     повідомлені про день та час розгляду справи на  11 листопада  2021 року   за адресами , які були зазначені в матеріалах справи, сторони та їх представники приймали участь у розгляді справи  в суді апеляційної інстанції .
    Відповідно до ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
    Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.  Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
   Відповідно до ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
   Відповідно до ст. 13 ЦПК України  суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності
   Відповідно до ст. 12 ЦПК України   цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.  Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість:
1) керує ходом судового процесу;
2) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами;
3) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або невчинення процесуальних дій;
4) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом;
5) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
   Апеляційна скарга  ОСОБА_1 не  підлягає задоволенню, апеляційна скарга ОСОБА_2   підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні як основного, так і зустрічного позову , виходив із того , що  сторони  під час тривалого  розгляду справи дійшли згоди  щодо проживання сина ОСОБА_3 як матері, так і  у батька, а відтак між сторонами відсутній спір .
Суд апеляційної інстанції не погоджується з такими висновками з огляду на таке.
Відповідно до ч.3 ст.13  ЦПК України  особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи (за винятком тих осіб, які не мають цивільної процесуальної дієздатності), в інтересах яких заявлено вимоги.
Відповідно до  ст. 44 ЦПК України,  особи , які  беруть участь у справі  зобов`язані  добросовісно  здійснювати свої процесуальні  права і виконувати  процесуальні обов`язки.
Жодна із сторін , до закінчення  розгляду справи не  скористалась своїм правом на подання    заяв  про  відмову від позову , або укладення  мирових угод , залишення позову без розгляду , а відтак висновок  суду  про відсутність  спору між сторонами  не відповідає обставинам справи.     
Як видно із матеріалів справи, 04 березня 2014 року між сторонами було зареєстровано шлюб.
Від шлюбу мають сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
 Шлюб між сторонами розірвано рішенням Оболонського районного суду м.Києва від 29 жовтня 2018 року.
Як вбачається з висновку про визначення місця проживання малолітньої дитини від 15 січня 2019 року, складеного працівниками Оболонської районної в м. Києві державної адміністрації, як органом опіки та піклування,   ОСОБА_3 зареєстрований та переважно проживає разом із батьком  за адресою : АДРЕСА_1 .   . У квартирі створені необхідні умови для всебічного розвитку, навчання, виховання та проживання дітей. Дитина відвідує дитячу академію футболу, кошти за відвідування якої сплачує батько.
Крім того у висновку зазначено , що  мати дитини проживає за адресою: АДРЕСА_2 . Згідно акту обстеження житлово-побутових умов проживання, складеного працівниками Служби у справах дітей та сім`ї Оболонської районної у м. Києві державної адміністрації, в даній квартирі створені належні умови для проживання дитини. Мати дитини непрацевлаштована , постійного доходу не має.    
З даного висновку вбачається, що Оболонська районна в м. Києві державна адміністрація рекомендує визначити місце проживання малолітнього   ОСОБА_3 разом із батьком - ОСОБА_2 . 
Так, відповідно до положень ст.141 Сімейного Кодексу  України мати, батько мають рівні права та обов`язки щодо дитини, незалежно від того, чи перебувати вони у шлюбі між собою.
Розірвання шлюбу між батьками, проживання їх окремо від дитини не впливає на обсяг їхніх прав і не звільняє від обов`язків щодо дитини.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (ст.15 ЗУ «Про охорону дитинства»).
Так, в ст.11 Закону України «Про охорону дитинства» зазначено, що сім`я є природним середовищем для фізичного, духовного, інтелектуального, культурного, соціального розвитку дитини, її матеріального забезпечення і несе відповідальність за створення належних умов для цього. Кожна дитина має право на проживання в сім`ї разом з батьками або в сім`ї одного з них та на піклування батьків.
Європейський суд з прав людини у рішенні від 18 грудня 2008 року у справі «Савіни проти України» наголосив що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, а це можна виправдати лише за виняткових обставин. Відповідне рішення має підкріплюватися достатньо переконливими і зваженими аргументами на захист інтересів дитини, і саме держава повинна переконатися в тому, що було проведено ретельний аналіз можливих наслідків пропонованого заходу з опіки для батьків і дитини.
  Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року N 789-ХІІ, частин        7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Частиною 3 статті 9 вказаної Конвенції визначено право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
В ст.18 Конвенції про права дитини зазначено, що батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Відповідно до ст.4 Конвенції про контакт з дітьми, дитина та її батьки мають право встановлювати й підтримувати регулярний контакт один з одним. Такий контакт може бути обмежений або заборонений лише тоді, коли це необхідно в найвищих інтересах дитини.
 Відповідно до ст. 150 Сімейного кодексу України, батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини.    Батьки зобов`язані піклуватися про здоров`я дитини,її фізичний,духовний та моральний розвиток.     Батьки зобов`язані забезпечити отримання дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя. Батьки зобов`язані поважати дитину. Забороняється будь-які види експлуатації батькам своєї дитини . Забороняється фізичне покарання дитини батьками,а також застосування інших видів покарань, які принижують людську гідність дитини.
  Декларація прав  дитини , прийнятою Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада  1959 року, у принципі 6  проголошено , що дитина   для повного і гармонійного розвитку її особистості  потребує любові і розуміння . Вона повинна , коли це можливо , рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку  в атмосфері любові  і моральної та матеріальної забезпеченості.
Згідно ст.157 Сімейного Кодексу  України питання про виховання дитини вирішується батьками спільно. Той із батьків, хто проживає окремо від дитини, зобов`язаний брати участь у її вихованні і має право на особисте спілкування з нею. Той із батьків, з ким проживає дитина, не має права перешкоджати тому з батьків, хто проживає окремо, спілкуватися з дитиною та брати участь у її вихованні, якщо таке спілкування не перешкоджає нормальному розвиткові дитини.
З викладеного випливає, що батьківські права не можуть здійснюватися всупереч інтересам дитини, поведінка батьків повинна бути такою, щоб дитина сама тягнулася до них.
Відповідно до ст. 160 Сімейного Кодексу  України, місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, місце проживання дитини, яка досягла десяти років, визначається за спільною згодою батьків та самої дитини. Якщо батьки проживають окремо, місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Згідно ч. 1 ст. 161 Сімейного Кодексу  України  якщо мати та батько, які проживають окремо, не дійшли згоди щодо того, з ким із них буде проживати малолітня дитина, спір між ними може вирішуватися органом опіки та піклування або судом. Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
Частиною 2 ст. 161 Сімейного Кодексу  України передбачено, що орган опіки та піклування або суд не можуть передати дитину для проживання з тим із батьків, хто не має самостійного доходу, зловживає спиртними напоями або наркотичними засобами, своєю аморальною поведінкою може зашкодити розвиткові дитини.
Пункт 18 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 21 грудня 2007 року №11 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про право на шлюб, розірвання шлюбу, визнання його недійсним та поділ спільного майна подружжя» наголошує, що при вирішенні спору про місце проживання дитини належить звертати особливу увагу на її вік та з`ясовувати, з ким із батьків вона бажає проживати. Судам слід враховувати також положення ст. 160 Сімейного Кодексу  України, якою передбачено, що місце проживання дитини, яка не досягла десяти років, визначається за згодою батьків, яка досягла десяти років, - за спільною згодою батьків та самої дитини, а місце проживання дитини, яка досягла чотирнадцяти років, визначається нею самою.
Під час вирішення спору щодо місця проживання малолітньої дитини беруться до уваги ставлення батьків до виконання своїх батьківських обов`язків, особиста прихильність дитини до кожного з них, вік дитини, стан її здоров`я та інші обставини, що мають істотне значення.
За змістом ч. 4-6 ст. 19 Сімейного Кодексу  України, при розгляді судом спорів щодо участі одного з батьків у вихованні дитини, місця проживання дитини, позбавлення та поновлення батьківських прав, побачення з дитиною матері, батька, які позбавлені батьківських прав, відібрання дитини від особи, яка тримає її у себе не на підставі закону або рішення суду, управління батьками майном дитини, скасування усиновлення та визнання його недійсним обов`язковою є участь органу опіки та піклування.
Орган опіки та піклування подає суду письмовий висновок щодо розв`язання спору на підставі відомостей, одержаних у результаті обстеження умов проживання дитини, батьків, інших осіб, які бажають проживати з дитиною, брати участь у її вихованні, а також на підставі інших документів, які стосуються справи.
Суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини
У пункті 24 постанови Пленуму Верховного Суду України №16 від 12 червня 1998 року «Про застосування судами деяких норм Кодексу про шлюб та сім`ю України» роз`яснено, що вирішуючи спори між батьками, які проживають окремо (в тому числі в одній квартирі), про те, з ким із них і хто саме з дітей залишається, суд, виходячи із рівності прав та обов`язків батька й матері щодо своїх дітей, повинен постановити рішення, яке відповідало б інтересам неповнолітніх. При цьому суд враховує, хто з батьків виявляє більшу увагу до дітей і турботу про них, їхній вік і прихильність до кожного з батьків, особисті якості батьків, можливість створення належних умов для виховання, маючи на увазі, що перевага в матеріально-побутовому стані одного з батьків сама по собі не є вирішальною умовою для передачі йому дітей.
Відповідно до ст. 6 Декларації прав дитини, прийнятої Генеральною Асамблеєю ООН 20 листопада 1959 року, дитина для повного і гармонійного розвитку її особистості потребує любові і розуміння. Вона має, коли це можливо, рости під опікою і відповідальністю своїх батьків і в усякому випадку в атмосфері любові і моральної та матеріальної забезпеченості; малолітня дитина не повинна, крім тих випадків, коли є виняткові обставини, бути розлучена зі своєю матір`ю.
Як встановлено з наявних в  матеріалах справи і досліджених судом доказів, сторони в добровільному порядку досягти згоди щодо місця проживання  дітей  не можуть.
Як видно із матеріалів справи , і сторони  не заперечували обставини, що на час розгляду справи  вони домовились  про проживання сина як матері, так і у батька.
Мати ОСОБА_1 , та батько ОСОБА_2 забезпечені  житлом.
Батько ОСОБА_2  є фізичною  особою-підприємцем (т.1 а.с. 126-128), має постійний дохід, за місцем проживання характеризується позитивно, опікується  вихованням, розвитком дитини .  
 З матеріалів справи вбачається ,  що мати ОСОБА_1 , станом на час подання позовних заяв не  працювала , у судовому засіданні апеляційного суду пояснила , що працює лише із серпня 2021 року. За місцем її проживання для дитини створені умови  для проживання , навчання .  Опікується  дитиною в належний спосіб.  
Разом з тим , слід зауважити , що позивач ОСОБА_2 ,  звертаючись із позовом  про визначення місця проживання дитини із собою, зазначав , що останнім часом  мати ОСОБА_1 проводить  більше часу  за кордоном   , намагаючись влаштувати особисте  життя, і він побоюється ,що вона може  забрати  дитину із собою. Вказані обставини  підтверджуються   копією закордонного паспорту ОСОБА_1 , з якого видно ,що протягом 2018-2019 року  вона дійсно  тривалий час перебувала за кордоном . Під час її відсутності, син  проживав разом з ним .  Дані обставин ОСОБА_1 не спростувала .
З матеріалів справи також  вбачається , і сторони це визнають , що  будь-яких перешкод  у спілкуванні з дитиною , вони один одному не створюють.
Відповідно до ст.7 Сімейного Кодексу  України, суд при розгляді таких справ, повинен максимально можливо враховувати інтереси дитини.
З точки зору закону одним із завдань Сімейного кодексу України є забезпечення кожної дитини сімейним вихованням, можливістю духовного та фізичного розвитку .
Відповідно до ч. 1 ст. 4 ЦПК України - кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Відповідно до ст. 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Згідно ст. ст. 10 - 13 ЦПК України - суд при розгляді справи керується принципом верховенства права. Суд розглядає справи відповідно до Конституції України, законів України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Суд застосовує інші правові акти, прийняті відповідним органом на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що встановлені Конституцією та законами України. Суд застосовує при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини як джерело права. Суд застосовує норми права інших держав у разі, коли це передбачено законом України чи міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. Суд визначає в межах, встановлених цим Кодексом, порядок здійснення провадження у справі відповідно до принципу пропорційності, враховуючи: завдання цивільного судочинства; забезпечення розумного балансу між приватними й публічними інтересами; особливості предмета спору; ціну позову; складність справи; значення розгляду справи для сторін, час, необхідний для вчинення тих чи інших дій, розмір судових витрат, пов`язаних із відповідними процесуальними діями, тощо.
  Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи не вчиненням нею процесуальних дій. Суд, зберігаючи об`єктивність і неупередженість: 1 ) керує ходом судового процесу; 2 ) сприяє врегулюванню спору шляхом досягнення угоди між сторонами; 3 ) роз`яснює у випадку необхідності учасникам судового процесу їхні процесуальні права та обов`язки, наслідки вчинення або не вчинення процесуальних дій; 4 ) сприяє учасникам судового процесу в реалізації ними прав, передбачених цим Кодексом; 5 ) запобігає зловживанню учасниками судового процесу їхніми правами та вживає заходів для виконання ними їхніх обов`язків.
  Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Збирання доказів у цивільних справах - не є обов`язком суду, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Суд має право збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи лише у випадках, коли це необхідно для захисту малолітніх чи неповнолітніх осіб або осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена, а також в інших випадках, передбачених цим Кодексом. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
У відповідності до ст. ст. 76- 83 ЦПК України - доказами є будь - які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин ( фактів ), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами : 1 ) письмовими, речовими і електронними доказами; 2 ) висновками експертів; 3 ) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень.
Суд не бере до розгляду докази, що не стосуються предмета доказування.
Суд не бере до уваги докази, що одержані з порушенням порядку, встановленого законом. Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою.
Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи ( Проніна проти України, № 63566 / 00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року). Оскаржені судові рішення відповідають критерію обґрунтованості судового рішення.
У відповідності до ч. 1 та 6 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Аналіз практики Європейського суду з прав людини щодо застосування статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (наприклад, рішення від 21 січня 1999 року в справі «Гарсія Руїз проти Іспанії», від 22 лютого 2007 року в справі «Красуля проти Росії», від 05 травня 2011 року в справі « Ільяді проти Росії », від 28 жовтня 2010 року в справі «Трофимчук проти України», від 09 грудня 1994 року в справі « Хіро Балані проти Іспанії », від 01 липня 2003 року в справі « Суомінен проти Фінляндії », від 07 червня 2008 року в справі «Мелтекс ЛТД ( MELTEX LTD ) та Месроп Мовсесян (MESROP MOVSESYAN) проти Вірменії»)  свідчить, що право на мотивоване (обґрунтоване) судове рішення є частиною загального права людини на справедливий і публічний розгляд справи та поширюється як на цивільний, так і на кримінальний процес.
Вимога пункту 1 статті 6 Конвенції щодо обґрунтовування судових рішень не може розумітись як обов`язок суду детально відповідати на кожен довід заявника. Стаття 6     Конвенції  також не встановлює правил щодо допустимості доказів або їх оцінки, що є предметом регулювання в першу чергу національного законодавства та оцінки національними судами. Проте Європейський суд з прав людини оцінює ступінь умотивованості рішення національного суду, як правило, з точки зору наявності в ньому достатніх аргументів стосовно прийняття чи відмови в прийнятті саме тих доказів і доводів, які є важливими, тобто такими, що були сформульовані заявником ясно й чітко та могли справді вплинути на результат розгляду справи.
Судом першої інстанції  не встановлено фактів зловживання спиртними чи наркотичними засобами, аморальної поведінки кожного з батьків, що може зашкодити розвитку сина . Обидві сторони   мають належні умови для забезпечення проживання, розвитку та виховання дитини.
Вирішуючи спір між батьками, які проживають окремо, про те з ким із них  залишаться діти , суд виходячи із рівності прав та обов`язків батька і матері щодо своїх дітей при постановленні рішення враховував принцип 6 Декларації прав дитини від 20 листопада 1959 року, відповідно до якого малолітня дитина не повинна бути розлучена зі своєю матір`ю, крім тих випадків, коли є виключні обставини. 
Орган опіки та піклування  Оболонської  районної в. Києві  державної адміністрації  в своєму висновку від  15 січня 2019  року вважає за доцільне визначити місце проживання малолітнього ОСОБА_3   з батьком. (том. 1. а.с.  82-83).
З`ясовуючи обставини дотримання вимог законодавства щодо встановлення місця проживання дітей, суд враховує, що діти , починаючи із 2018 року  дитини більше часу    проживає з батьком, з яким проводить час і який займається  його вихованням.  Батько має постійний дохід, гарні соціально-побутові умови. 
Мати ОСОБА_1   хоч і заперечувала проти визначення місця проживання дитини з батьком, разом з тим  належних і допустимих  доказів  необхідності  визначення  місця проживання  сина  з нею, суду не надала. Як зазначала  сама відповідачка  вона працює лише із серпня 2018 року. Тверджень батька  про те, що під час її відсутності в країні, син проживав разом з ним, не спростувала, а відтак  апеляційний суд  приходить до висновку  про можливість вирішення питання щодо визначення місця проживання малолітньої дитини - сина ОСОБА_3 , разом із батьком, виходячи  із якнайкращого забезпечення   інтересів  дитини   щодо його  розвитку, виховання, матеріального забезпечення .
Враховуючи положення ч. 1 ст. 3 Конвенції про права дитини, ратифікованої Постановою Верховної Ради Української РСР від 27 лютого 1991 року  N 789-ХІІ, частин  7, 8 ст. 7 Сімейного кодексу України, під час вирішення будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дітей.
Відповідно до  вимог  ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних доказів.
Жоден доказ не має для суду наперед встановленого значення.
Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Результати оцінки доказів суд відображає в рішенні, в якому наводяться мотиви їх прийняття чи відмови у прийнятті.
Слід зауважити, що визначення місця проживання дитини  разом з батьком  не позбавляє  мати   права спілкуватись з  сином  та виконувати свої батьківські обов`язки,  через спілкування з власною дитиною.
Перевіряючи законність і обґрунтованість рішення суду в порядку ст. 367  ЦПК України в межах доводів апеляційних скарг, в яких ставиться питання про ухвалення нового рішення про задоволення позовних вимог кожного із батьків, колегія суддів вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, з ухваленням рішення  про  задоволення вимог  ОСОБА_2 та визначення місця проживання  малолітнього ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 разом із батьком.
Керуючись ст.ст. 365, 367,369,374,376,381 - 384    ЦПК України,  суд,

П  о с т а н о в и в :
 
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу  ОСОБА_2 задовольнити.
Рішення  Оболонського районного суду  м. Києва   від 08 червня 2021 року в частині відмови у задоволенні позову ОСОБА_2 скасувати. Ухвалити в цій частині нове судове рішення. 
Визначити  місце проживання  ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 разом  із батьком ОСОБА_2 .
В іншій частині рішення залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття.   
Касаційна скарга на судове  рішення  подається  протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а вразі проголошення вступної та резолютивної частини с удового рішення  з дня складання повного судового рішення  безпосередньо  до суду касаційної інстанції.
Повний текст постанови виготовлено 15 листопада 2021 року.
 
Головуючий                                                                  
 
Судді