Постанова
Іменем України
 
02 листопада 2021 року 
м. Київ
 
справа № 159/319/19-ц
провадження № 61-8111св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду: Ступак О. В. (суддя-доповідач), Гулейкова І. Ю., Усика Г, І.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - Ковельська міська рада Волинської області, 
третя особа - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадженнякасаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Турійського районного суду Волинської області від 13 листопада 2020 року у складі судді Тітівалова Р. К. та постанову Волинського апеляційного суду від 25 березня 2021 року у складі колегії суддів: Данилюк В. А., Киці С. І., Шевчук Л. Я.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Короткий зміст позовних вимог і рішень судів попередніх інстанцій
 
У січні 2019 року ОСОБА_1 звернувся до суду із позовом до Ковельської міської ради Волинської області (далі - Ковельська міська рада), третя особа -                      ОСОБА_2 , про визнання незаконними та скасування рішень.
 
Свої вимоги обґрунтовував тим, що він є власником квартири АДРЕСА_1 , та земельної ділянки суміжної із спірною земельною ділянкою. Передана відповідачу спірна земельна ділянка                       є проїздом, та, на його думку, не може бути передана у приватну власність, погодження меж спірної земельної ділянки з ним, як власником суміжної земельної ділянки, не проводилось, акт погодження меж він не підписував, в адресі та площі земельної ділянки є розбіжності (приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », власником якого              є ОСОБА_2 , знаходиться на АДРЕСА_2 , та має площу 94.5 кв. м, тоді як оспорюваними рішеннями Ковельської міської ради надано дозвіл на викуп та продаж у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки по АДРЕСА_3 та площею 151 кв. м).
 
Посилаючись на викладене, ОСОБА_1 просив визнати незаконними та скасувати рішення Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року № 39/42 «Про надання згоди на викуп земельної ділянки на АДРЕСА_3 » та від 27 грудня 2018 року № 46/54 «Про продаж у приватну власність земельної ділянки по АДРЕСА_3 ».
 
Рішенням Турійського районного суду Волинської області від 13 листопада2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено. Вирішено питання розподілу судових витрат.
 
Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив із відсутності будь-яких рішення Ковельської міської ради та її виконавчих органів щодо віднесення земельної ділянки, що є предметом оспорюваних позивачем рішень (території між будинком на АДРЕСА_2 та пустирем – АДРЕСА_4 ), до земель загального користування та влаштування там проїзду. Документація із землеустрою та містобудування щодо влаштування проїзду у зазначеному місці уповноваженим органом не виготовлялася та не затверджувалася.
 
Крім того, з наданої позивачем технічної документації із землеустрою земельної ділянки ОСОБА_2 для розміщення власного магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 »                                ( АДРЕСА_3 ) до належних позивачу житла та земельної ділянки забезпечено безперешкодний доступ (проїзд). У судовому засіданні позивач не заперечував факту, що має можливість проїзду до квартири, гаража і земельної ділянки. Відповідно до ухвали Апеляційного суду Волинської області від 16 лютого 2005 року, питання щодо наявності проходу до помешкання, де проживає ОСОБА_1 , вже було предметом судового розгляду ще з моменту передачі спірної земельної ділянки підприємцю ОСОБА_3 та судом не встановлено порушення прав позивача (на той час - ОСОБА_4 (батька позивача у цій справі)).
Постановою Волинського апеляційного суду від 25 березня 2021 року рішення суду першої інстанції залишено без змін. Вирішено питання розподілу судових витрат. 
 
Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції виходив із того, що жодних належних, допустимих, достатніх і беззаперечних доказів на підтвердження порушення оспорюваними рішеннями Ковельської міської ради прав та законних інтересів ОСОБА_1 , а також обставин, на які він посилався у позові, суду не надано.
 
Короткий зміст та узагальнюючі доводи касаційної скарги, позиції інших учасників справи
 
У травні 2021 року ОСОБА_1 подав до Верховного Суду касаційну скаргу на рішення Турійського районного суду Волинської області від 13 листопада2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 25 березня 2021 року, в якій просить скасувати рішення судів попередніх інстанцій та направити справу на новий розгляд до суду першої інстанції, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права. У своїй касаційній скарзі посилається на те, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахували висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладені                 у постановах Верховного Суду у постановах від 13 квітня 2020 року у справі                  № 159/3742/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 235/2749/16, від 12 лютого                2020 року у справі № 545/1149/17.
 
Також, в уточненій касаційній скарзі як на підставу для оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України(якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу), а саме: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини другої статті 389 цього Кодексу (пункт 1 частина третя статті 411 ЦПК України); суд встановив обставини, що мають суттєве значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частина третя статті 411 ЦПК України).
 
У жовтні 2021 року Ковельська міська рада подала відзив на касаційну скаргу,                        у якому зазначено, що рішення судів попередніх інстанцій є законними та справедливими. ОСОБА_1 у міру власного розуміння обставин справи безпідставно продовжує наполягати на існуванні, нібито, проїзду зі сторони АДРЕСА_5 між земельними ділянками № НОМЕР_1 (будівля, у якій розміщений магазин « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») та                 № НОМЕР_2 (незабудована земельна ділянка). 
 
У жовтні 2021 року ОСОБА_2 подав відзив на касаційну скаргу у якому зазначив, що по усій довжині фасадної частини земельної ділянки № НОМЕР_2 та № НОМЕР_1 розташовується тротуар для руху пішоходів, який відділено від проїжджої частини бордюрами без наявних розривів у ньому, а отже, проїзду по усій довжині фасадної частини спірної земельної ділянки ніколи не існувало та не існує і тому проїзд у місці, на яке вказує позивач ніколи не встановлювався та встановлений. 
 
Позиція Верховного Суду
 
Згідно із частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Статтею 400 ЦПК України встановлено межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Так, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
За змістом частини першої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
 
Вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи касаційної скарги у межах, які стали підставами для відкриття касаційного провадження, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, аоскаржувані судові рішення - без змін, оскільки їх ухвалено з додержанням норм матеріального                   і процесуального права. Судові рішення судів першої й апеляційної інстанцій відповідають вимогам статей ЦПК України щодо законності та обґрунтованості.

 
Обставини встановлені судами 
 
Рішеннями Ковельської міської ради від 27 грудня 2002 року № 7/8 та від 05 жовтня 2007 року № 24/10 надано у тимчасове користування на умовах оренди підприємцю ОСОБА_3 земельну ділянку, площею 151 кв. м, на АДРЕСА_3 , для обслуговування приміщення магазину.
 
29 жовтня 2007 року між Ковельською міською радою та підприємцем ОСОБА_3 укладений договір оренди земельної ділянки на АДРЕСА_3 , площею 151 кв. м, строком на 25 років для обслуговування приміщення магазину.
 
Рішенням Ковельської міської ради від 23 серпня 2012 року № 27/25 припинено право користування підприємцем ОСОБА_3 вказаною земельною ділянкою у зв`язку                   з відчуженням об`єкта нерухомого майна ОСОБА_2 .
 
Згідно з договором купівлі-продажу нерухомого майна від 15 березня 2012 року, Витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, власником нерухомого майна - приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 », площею 94,5 кв. м, та частини підвального приміщення, площею 80,5 кв. м, на                    АДРЕСА_2 , є ОСОБА_2 
 
05 листопада 2012 року між Ковельською міською радою та ОСОБА_2 укладений договір оренди земельної ділянки на АДРЕСА_3 , площею 151 кв. м, для розміщення власного приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ».
 
Згідно з витягом з Державного земельного кадастру про земельну ділянку, кадастровий номер: 0710400000:08:009:0020, вона розташована за адресою:                    АДРЕСА_3 , і використовується ОСОБА_2 для будівництва і обслуговування будівель торгівлі.
 
Рішенням Ковельської міської ради від 27 червня 2018 року № 39/42 надано дозвіл ОСОБА_2 на виготовлення Звіту про експертну грошову оцінку земельної ділянки, площею 151 кв. м, на АДРЕСА_3 , кадастровий номер: 0710400000:08:009:0020, для будівництва і обслуговування будівель торгівлі (для розміщення власного приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_1 ») з метою надання земельної ділянки у власність шляхом викупу.
 
Рішенням Ковельської міської ради від 27 грудня 2018 року № 46/54 погоджено Звіт про експертну грошову оцінку зазначеної вище земельної ділянки, затверджено вартість її викупу та вирішено продати ОСОБА_2 у приватну власність шляхом викупу.
 
Відповідно до договору купівлі-продажу від 28 січня 2019 року, укладеного між Ковельською міською радою та ОСОБА_2 , останній придбав вказану земельну ділянку.
 
Того ж дня на підставі зазначеного договору ОСОБА_2 зареєстрував право власності.
 
Нормативно-правове обґрунтування
 
Згідно з частиною другою статті 158 ЗК Українивиключно судом вирішуються земельні спори з приводу володіння, користування і розпорядження земельними ділянками, що перебувають у власності громадян і юридичних осіб, також спори щодо розмежування територій сіл, селищ, міст, районів та областей.
 
Частиною четвертою статті 83 ЗК Українивизначено, що до земель комунальної власності, які не можуть передаватись у приватну власність, належать землі загального користування населених пунктів (майдани, вулиці, проїзди, шляхи, набережні, пляжі, парки, сквери, бульвари, кладовища, місця знешкодження та утилізація відходів, тощо).
 
Стаття 13 Закону України «Про благоустрій населених пунктів»визначає що до об`єктів благоустрою населених пунктів належать території загального користування в тому числі вулиці, дороги, провулки, узвози, проїзди, пішохідні та велосипедні доріжки.
 
Відповідно до статті 39 ЗК Українивикористання земель житлової та громадської забудови здійснюється відповідно до генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації, плану земельно-господарського устрою з дотриманням будівельних норм, державних стандартів і норм.
 
Відповідно до частини другої статті 152 ЗК Українивласник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
 
Згідно з пунктом «б» частини третьої статті 152 ЗК Українизахист прав громадян та юридичних осіб на земельні ділянки здійснюється шляхом відновлення стану земельної ділянки, який існував до порушення прав, і запобігання вчиненню дій, що порушують права або створюють небезпеку порушення прав.
 
Статтею 91 ЗК Українивстановлено, що власники земельних ділянок зобов`язані не порушувати прав власників суміжних земельних ділянок та землекористувачів, а також дотримуватися правил добросусідства.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Установивши, що ОСОБА_1 як на підставу своїх вимог не надав жодного доказу про те, що Ковельська міська радасвоїм рішенням передала ОСОБА_2 земельну ділянку, частина якої є проїздом, тобто земельною ділянкою, яка відповідно до частини четвертої статті 83 ЗК України не може бути передана у приватну власність, суд першої інстанції, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, дійшов правильного висновку про відмову у задоволенні позову.
 
ОСОБА_1 не надав судам доказів того, що при вирішенні питання щодо передачі            у приватну власність ОСОБА_2 земельної ділянки, міською радою допущено порушення вимог закону та передано у приватну власність земельну ділянку, до складу якої увійшла ділянка проїзду, тобто земель загального користування, що не підлягала передачі у приватну власність. 
 
У своїй касаційній скарзі заявник стверджує, що суди в оскаржуваних судових рішеннях не врахував висновки щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 13 квітня 2020 року                  у справі № 159/3742/17, від 06 лютого 2019 року у справі № 235/2749/16,                              від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17.
 
Проте зазначена підстава касаційного оскарження не знайшла свого підтвердження під час перегляду справи у межах доводів касаційної скарги ОСОБА_1 .
 
У постанові Верховного Суду від 13 квітня 2020 року у справі № 159/3742/17висловлено позицію про те, що визнавши незаконним оскаржуване рішення сільської ради, яким фактично узаконено право проходу і проїзду Особа2. через земельну ділянку, належну позивачу, суди попередніх інстанцій зробили правильний висновок про задоволення позову. У вказаній справі встановлено, що після виконання робіт з виготовлення технічної документації, ознайомлення з актом погодження меж земельної ділянки та схемою до нього, позивач виявила, що на схемі земельної ділянки зображений проїзд через її подвір`я до будинку Особа2., який на схемі позначений як землі загального користування (дорога). Проте позивач своєї згоди на користування Особа2. вказаним проїздом не давала, а дорога до будинку відповідача проходить з іншого боку вулиці.
 
У постанові Верховного Суду від 06 лютого 2019 року у справі № 235/2749/16сформульовано позицію про те, що порушення вимог Інструкції щодо належного повідомлення позивача як суміжного землекористувача про дату і час проведення робіт із закріплення межовими знаками меж земельної ділянки в натурі, за відсутності інших порушень вимог земельного законодавства, не є підставою для скасування рішення органу місцевого самоврядування про передачу відповідачу                    у власність земельної ділянки. Позивач, звертаючись до суду із цим позовом, не вказав, яким чином визнання недійсним рішенням Красноармійської міської ради про затвердження технічної документації захистить, на його думку, порушене право                    з огляду на те, що позивач не надав жодного належного та допустимого доказу про те, що надана відповідачу земельна ділянка порушує його права як землекористувача суміжної земельної ділянки.
 
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі                    № 545/1149/17 сформульовано висновок про те, що стадія погодження меж земельної ділянки при виготовленні землевпорядної документації є допоміжною. При цьому стаття 198 ЗК України лише вказує, що складовою кадастрових зйомок                          є погодження меж земельної ділянки із суміжними власниками та землекористувачами. Із цього не слідує, що у випадку відмови суміжного землевласника або землекористувача від підписання відповідного документа - акта погодження меж слід вважати, що погодження меж не відбулося. Погодження меж полягає у тому, щоб суміжнику було запропоновано підписати відповідний акт. Якщо він відмовляється це робити, орган, уповноважений вирішувати питання про приватизацію ділянки по суті, повинен виходити не із самого факту відмови від підписання акта, а з мотивів відмови. Підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. Непогодження меж земельної ділянки, яка знаходиться поза межами населеного пункту, із суміжними власниками та землекористувачами не може слугувати підставою для відмови відповідним територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин (територіальним органом Держгеокадастру в районах (містах)) в затвердженні технічної документації, за умови правомірних дій кожного із землекористувачів.
 
Верховний Суд зазначає, що подібність правовідносин означає, зокрема, тотожність об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм. Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду касаційної інстанції визначається обставинами кожної конкретної справи.
 
При цьому, під судовими рішеннями у справах зі спорів, що виникли з подібних правовідносин, необхідно розуміти, зокрема, такі, де аналогічними є предмет спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, а також має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних відносин. З`ясування подібності правовідносин у рішеннях суду (судів) касаційної інстанції визначається            з урахуванням обставин кожної конкретної справи.
 
Отже, доводи заявника, що стали підставою для відкриття касаційної провадження, не підтвердилися, оскільки у вказаних постановах Верховним Судом встановлено обставини, відмінні, від тих, які встановлено в оскаржуваних судових рішеннях судів  у справі, що переглядається.
 
Верховний Суд відхиляє посилання ОСОБА_1 на те, що суди попередніх інстанцій не забезпечили належного дослідження обставин справи, оскільки вважає, що суди першої та апеляційної інстанцій встановили обставини справи у достатньому обсязі для ухвалення правильного по суті, законного та обґрунтованого судового рішення, дали відповіді на кожен аргумент позивача та відповідача, які мають юридично важливе значення. При цьому, порушень порядку надання та отримання доказів судом не встановлено, оцінка доказів зроблена як судом першої, так і судом апеляційної інстанцій.
 
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника та їх відображення                в оскаржуваних рішеннях, питання вичерпності висновків судів попередніх інстанцій, Верховний Суд виходить із того, що у справі, що переглядається, судові рішення відповідають вимогам вмотивованості.
 
Верховний Суд розглянув справу в межах доводів, наведених заявником у касаційній скарзі, які стали підставою для відкриття касаційного провадження; і підстав вийти за межі розгляду справи судом касаційної інстанції не встановлено.
 
Викладене дає підстави для висновку, що касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення, арішення судів першої та апеляційної інстанцій - без змін із підстав, передбачених статтею 410 ЦПК України.
 
Керуючись статтями 400, 401, 402, 409, 410 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Рішення Турійського районного суду Волинської області від 13 листопада 2020 року та постанову Волинського апеляційного суду від 25 березня 2021 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                           О. В. Ступак
 
                                                                                                                             І. Ю. Гулейков
 
                                                                                                                              Г. І. Усик