КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

справа № 760/25770/20
провадження № 22-ц/824/10658/2021 
 
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
 
24 листопада 2021 року                                                                                              м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів: 
судді-доповідача Кирилюк Г.М.,
суддів: Рейнарт І. М., Семенюк Т. А. 
при секретарі Гайворонському В. М.
 
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної установи «Академія патрульної поліції» про визнання незаконним звільнення,  поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди, за апеляційною скаргою Державної установи «Академія патрульної поліції» на рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року у складі судді Зуєвич Л. Л.,
 
встановив:
 
24.11.2020  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом   до  Державної установи «Академія патрульної поліції» (далі - ДУ «Академія патрульної поліції»)   визнання незаконним звільнення,  поновлення на роботі, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, відшкодування моральної шкоди.
В обґрунтування  позовних вимог  зазначав, що  з 03.05.2018  по  27.10.2020  працював в ДУ «Академія патрульної поліції».
З 03.05.2018 перебував на  посаді  інженера з охорони праці (з функціями інженера з пожежної безпеки),   з 19.08.2018   по 05.05.2019  - на посаді   викладача курсу "Охорона  праці" ( з тематичними розділами "Пожежна  безпека", "Електробезпека", "Радіаційна безпека", "Хімічна безпека", "Єдина державна система цивільного захисту» тощо), з 06.05.2019 по  27.10.2020 - на посаді завідувача спортивним комплексом відділення логістики та матеріально-технічного забезпечення.
Наказом Національної поліції України від 17.08.2020 №671 посада завідувача спортивним комплексом відділення логістики та матеріально-технічного забезпечення була скорочена та за рахунок неї була введена інша посада - інспектора відділення організації роботи.
Про скорочення вказаної посади та подальше вивільнення позивач був повідомлений  27.08.2020.
Наказом  від 26.10.2020 №95 о/с  позивача було  звільнено  з роботи на  підставі  п.1 ст.40  КЗпП України з 27 жовтня 2020  року.  
Згідно з листом  ДУ «Академія патрульної поліції»  від 23.10.2020 № 4-32/54/2-2020, у відповідача в період з 27.08.2020  по 27.10.2020  існували інші вакансії, які відповідали кваліфікації  позивача. 
Так, в період з 27.08.2020  по  10.09.2020  була вакантною  посада  начальника  комунально-експлуатаційного   відділення;  з 02.09.2020   по 08.10.2020 - посада  відповідального  за  пожежну  безпеку  інженера  І категорії комунально-експлуатаційного  відділення; з  10.09.2020  по 27.10.2020  - посада  відповідального   за  експлуатацію  обладнання  та приміщень інженера  І категорії  комунально-експлуатаційного  відділення, які позивачу  запропоновані  не  були.
Позивач  має   вищу  технічну  освіту - закінчив  Харківське  пожежно-технічне  училище  МВС СРСР та Вищу інженерну  пожежно-технічну  школу  МВС СРСР, додатково  у 2018 -2019  роках  пройшов  спеціальне  навчання  з пожежної безпеки,  охорони праці та цивільного  захисту  в Інституті  державного   управління  у сфері  цивільного  захисту  ДСНС України, виконував  функціональні  обов`язки,  які відповідають   вказаним вакантним посадам, а саме - контроль   за технічним станом приміщень та функціонуванням  інженерних мереж  та технологічного  обладнання  будівель і споруд, розробка  та контроль  виконання заходів  з забезпечення  пожежної безпеки,  аналіз пожежної   безпеки, контроль за станом  систем і засобів  протипожежного  захисту тощо.
Внаслідок  незаконного  звільнення  позивачу  була  заподіяна  моральна  шкода,  яка полягає  у розумінні  тяжких наслідків залишення  без пенсії  та  високого  рівня  медичного обслуговування.
Посилаючись на вказані  обставини  позивач просив суд: 
-   визнати незаконним  звільнення позивача  з роботи 27.10.2020 у зв`язку із скороченням займаної посади без переведення його у відповідності до статей  42, 49-2 КЗпП України на наявні у  відповідача вакантні  посади, які відповідали кваліфікації позивача;  
  - визнати порушеним право позивача  на працю, передбачене ст.43 Конституції  України, та  право на його переведення на іншу роботу у зв`язку зі скороченням займаної посади,  передбачене  статтями 42, 49-2 КЗпП України;  
- зобов`язати поновити позивача  на роботі, запропонувавши йому  наявні у відповідача  вакантні посади начальника комунально-експлуатаційного відділення, відповідального за пожежну безпеку  інженера І категорії комунально-експлуатаційного відділення та відповідального за експлуатацію обладнання та приміщень інженера І категорії комунально-експлуатаційного відділення; 
- стягнути з відповідача на користь позивача середній заробіток за час вимушеного прогулу ; 
- відшкодувати моральну шкоду,  пов`язану з незаконним звільненням з роботи,  в сумі 20 000 грн.
- зобов`язати   начальника ДУ  "Академія патрульної поліції" Лісничука В. Я.  покрити шкоду, нанесену   ДУ "Академія патрульної поліції" у зв`язку з  оплатою   ОСОБА_1   часу вимушеного  прогулу, пов`язаного  з його  незаконним звільненням з роботи. 
Рішенням Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року позов задоволено частково. 
Скасовано наказ ДУ «Академія патрульної поліції» №95 о/с від 26.10.2020  «По особовому складу» про звільнення ОСОБА_1 , завідувача спортивного комплексу відділення логістики та матеріально-технічного забезпечення.
Зобов`язано ДУ «Академія патрульної поліції» поновити ОСОБА_1 на рівнозначній посаді.
Стягнуто з ДУ «Академія патрульної поліції» на користь ОСОБА_1 105 326,70 грн заробітної плати за час вимушеного прогулу та 10 000 грн моральної шкоди.
Допущено негайне виконання рішення суду в частині поновлення на роботі та стягнення заробітної плати за один місяць в сумі 15 686,95 грн.
В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.
В поданій  апеляційній скарзі ДУ «Академія патрульної поліції» просить скасувати рішення Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня 2021 року  в частині  задоволених  позовних вимог  та закрити провадження у справі. 
Апеляційна  скарга  обґрунтована  тим,  що  на  момент  вивільнення  позивача  були вакантні  посади :  юрисконсульт   відділення  правового  забезпечення,  завідувач загальної  бібліотеки, провідний фахівець   міжнародного  співробітництва та зв`язків з  громадськістю.
Оскільки  відповідач не  має  відповідної освіти, розглядати питання про призначення його на вказані посади було недоцільно.
Крім цього,  вакантними  були  ще  дві посади, а саме: інженер І категорії комунально-експлуатаційого відділення та інженер І категорії комунально-експлуатаційного відділення.
Вказані  посади є нерівнозначними  посадами  до  тієї, яку  займав позивач,  посадові  обов`язки цих двох посад   ніяким чином    не  відповідають  посадовим обов`язкам   завідувача спортивним комплексом   відділення  логістики та матеріально-технічного  забезпечення.  Відповідач не  має  відповідної кваліфікації та практичних  навиків для  призначення  на дані  посади.
19.10.2020   позивачу було  запропоновано  вакантну  посаду   прибиральника території  комунально-експлуатаційного  відділення, від якої  останній  відмовився. 
Відповідач добровільно отримав трудову книжку, належні йому кошти, передав згідно акту ввірене йому майно, що свідчить про відсутність волевиявлення відповідача на продовження трудових правовідносин.
Суд першої інстанції без достатніх  доказів   спричинення  позивачу моральної шкоди  дійшов висновку про  наявність  підстав для  її  відшкодування  в розмірі  10 000  грн.
Враховуючи той факт, що  відповідач діяв виключно з дотриманням норм чинного законодавства України,  підстав для відшкодування моральної шкоди не вбачається.
У  відзиві на апеляційну  скаргу ОСОБА_1   просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Позивач погоджується, що його  вища освіта  не  відповідала  кваліфікаційним  вимогам  до   посад   юрисконсульта, завідувача загальної бібліотеки та провідного фахівця відділення міжнародного співробітництва та зв`язків з громадськістю, які були вакантними.
  Разом  з тим, при вирішенні питання   щодо переведення  позивача на інші вакантні посади  відповідач  оцінив кваліфікацію   позивача на підставі  характеристики від 15.10.2020  та зробленої  на  її  підставі доповідної  записки начальника КЕВ від 19.10.2020,  які не  є  документами щодо кваліфікації позивача. 
 Відповідач  приховує, що  в період з 27.08.2020  по  09.09.2020   була вакантною посада   начальника комунально-експлуатаційного  відділення та посада  робітника з комплексного  обслуговування  й ремонту будинків комунально-експлуатаційного  відділення. Вказані  посади не  пропонувались позивачу, хоча відповідали його  кваліфікації.
В судовому засіданні представник ДУ «Академія патрульної поліції» - Коковін  Д.І.  апеляційну  скаргу  підтримав та просив  її задовольнити.
Позивач ОСОБА_1 просив апеляційну  скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому  задоволенню з таких підстав.
Як вбачається  з матеріалів справи  та встановлено  судом першої  інстанції,  ОСОБА_1   з  03 травня 2018 року  по 27 жовтня 2020 року працював в ДУ «Академія патрульної поліції».  За час роботи перебував на посадах: з 03.05.2018 по 18.09.2018 - інженер з охорони праці; з 19.09.2018 по 05.05.2019 - викладач (з дисципліни «Охорона праці»); з 06.05.2019 по 27.10.2020  - завідувач спортивного комплексу відділення логістики та матеріально-технічного забезпечення.
Наказом Національної поліції України від 17.08.2020 № 671 затверджено Перелік змін у штатах Національної поліції,  відповідно  до  якого  посада  завідувача спортивного комплексу відділення логістики та матеріально-технічного забезпечення підлягала  скороченню (т. 1 а.с. 17).
27.08.2020 ОСОБА_1 ,  у зв`язку із організаційно-штатними змінами в ДУ «Академія патрульної поліції», на виконання наказу Національної поліції України від 17.08.2020 № 671 «Про затвердження Переліку змін у штатах Національної поліції», попереджено   про  можливе  наступне  вивільнення  із  займаної  посади  згідно  п.1 ст.40,  ст.49-2 КЗпП  України (т.1 а.с. 19).
19.10.2020   ОСОБА_1 запропоновано  переведення  на  посаду прибиральника території  комунально-експлуатаційного  відділення, від  якої останній  відмовився (т.1 а.с. 21, 22).
Наказом ДУ «Академія патрульної поліції» від 26.10.2020 № 95о/с  ОСОБА_1 , завідувача  відділення логістики та матеріально-технічного  забезпечення,  27  жовтня  2020  року  звільнено з роботи  відповідно  до  п. 1 ст. 40  КЗпП України (т. 1 а.с. 20).
Ухвалюючи рішення  про задоволення  позову  в частині   скасування  наказу про  звільнення та поновлення  позивача на  рівнозначній  посаді, стягнення  середнього  заробітку за  час вимушеного  прогулу  суд першої  інстанції  виходив  з того,  що   відповідачем  не було дотримано  вимог   ч.1 ст.49-2 КЗпП  України  щодо персонального  попередження  працівника   про  наступне  вивільнення не  пізніше  ніж за два місяці.  З огляду на   попередження  позивача  про  наступне  вивільнення  27.08.2020,  останнім  днем такого строку  було  28.10.2020, при цьому  позивача звільнено  з роботи   27.10.2020. 
Крім цього,  позивачу не  було  запропоновано   всі вакантні  посади,  що  були наявні  у відповідача та відповідали його  кваліфікації, зокрема начальника  комунально-експлуатаційного  відділення,  відповідального  за  пожежну безпеку інженера  1 категорії  комунально-експлуатаційного  відділення та відповідального   за  експлуатацію  обладнання   та приміщень інженера  1 категорії комунально-експлуатаційного   відділення. У  разі  скорочення  посади, на  якій працював незаконно  звільнений  працівник,  для  виконання  рішення  суду  роботодавець  повинен  поновити  працівника на  рівнозначній посаді   або  внести відповідні   зміни  до  штатного  розпису - ввести скорочену  посаду. 
Колегія суддів   не  може    погодитись з  висновками суду  першої  інстанції  щодо  відновлення   порушеного  права  позивача шляхом  його   поновлення на  рівнозначній   посаді,  а в іншій  частині  висновки суду вважає законними та обґрунтованими з таких підстав. 
 Згідно з частиною першою статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Згідно зі статтею 5 ЦПК України, здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором.
Справедливість судового розгляду повинна знаходити свою реалізацію, зокрема у здійсненні судом правосуддя без формального підходу до розгляду кожної конкретної справи. Дотримання цього принципу є гарантією того, що учасник справи, незалежно від рівня фахової підготовки та розуміння певних вимог цивільного судочинства, має можливість забезпечити захист своїх прав та інтересів.
Статтею 43 Конституції України визначено, що кожен має право на працю. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Однією з гарантій забезпечення права громадян на працю є передбачений у статті 5-1 КЗпП України правовий захист від необґрунтованої відмови у прийнятті на роботу і незаконного звільнення, а також сприяння у збереженні роботи.
Згідно з пунктом 1 частини першої статті 40 КЗпП України трудовий договір, укладений на невизначений строк, а також строковий трудовий договір до закінчення строку його чинності, можуть бути розірвані власником або уповноваженим ним органом у випадках змін в організації виробництва і праці, в тому числі ліквідації, реорганізації, банкрутства або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників.
Визначення юридичної особи, поняття та порядок ліквідації чи реорганізації юридичної особи містяться у статтях 80, 104, 111 ЦК України, статтях 62, 66, 79, 92 ГК України. Системний аналіз вказаних правових норм дає підстави для висновку про те, що підприємство самостійно визначає свою організаційну структуру, встановлює чисельність працівників і штатний розпис.
Верховний Суд, розглядаючи трудові спори, пов`язані зі звільненням на підставі пункту 1 частини першої статті 40 КЗпП України, неодноразово наголошував на тому, що вирішуючи питання дотримання норм трудового законодавства у спірних правовідносин, суди зобов`язані з`ясувати, чи дійсно у відповідача були зміни в організації виробництва і праці, зокрема, ліквідація, реорганізація або перепрофілювання підприємства, установи, організації, скорочення чисельності або штату працівників, чи додержано власником або уповноваженим ним органом норм законодавства, що регулюють вивільнення працівника, які є докази щодо змін в організації виробництва і праці, про те, що працівник відмовився від переведення на іншу роботу або що власник або уповноважений ним орган не мав можливості перевести працівника з його згоди на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації, чи не користувався вивільнюваний працівник переважним правом на залишення на роботі та чи попереджувався він за 2 місяці про наступне вивільнення.
Вказаний правовий висновок викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18 вересня 2018 року у справі № 800/538/17, постановах Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 753/7661/18, від 12 серпня 2021 року у справі № 487/989/20, від 24 березня 2021 року у справі № 757/46273/17-ц, від 17 лютого 2021 року у справі №235/4593/19.
Положеннями частини другої статті 40 КЗпП України визначено, що звільнення з підстав, зазначених у пунктах 1, 2 і 6 цієї статті, допускається, якщо неможливо перевести працівника, за його згодою, на іншу роботу.
Відповідно до статті 49-2 КЗпП України про наступне вивільнення працівників персонально попереджають не пізніше ніж за два місяці. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації.
При вивільненні працівників у випадках змін в організації виробництва і праці враховується переважне право на залишення на роботі, передбачене законодавством. Одночасно з попередженням про звільнення у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці власник або уповноважений ним орган пропонує працівникові іншу роботу на тому самому підприємстві, в установі, організації.
При вирішенні питання про те, чи мав змогу роботодавець виконати вимоги статті 49-2 КЗпП України про надання роботи працівникові, який вивільняється у зв`язку із змінами в організації виробництва і праці, суд має виходити з того, що за змістом цієї норми працівнику має бути запропонована наявна робота за відповідною професією чи спеціальністю і лише при відсутності такої роботи інша наявна робота.
При цьому роботодавець зобов`язаний запропонувати всі вакансії, що відповідають зазначеним вимогам, які існують на цьому підприємстві, незалежно від того, в якому структурному підрозділі працівник, який вивільнюється, працював.
Таким чином, однією з найважливіших гарантій для працівників при скороченні чисельності або штату є обов`язок власника підприємства чи уповноваженого ним органу працевлаштувати працівника.
Власник вважається таким, що належно виконав вимоги частини другої статті 40, частини третьої статті 49-2 КЗпП України щодо працевлаштування працівника, якщо запропонував йому наявну на підприємстві роботу, тобто вакантну посаду чи роботу за відповідною професією чи спеціальністю, чи іншу вакантну роботу, яку працівник може виконувати з урахуванням його освіти, кваліфікації, досвіду тощо.
Оскільки обов`язок по працевлаштуванню працівника покладається на власника з дня попередження про вивільнення до дня розірвання трудового договору, за змістом частини третьої статті 49-2 КЗпП України роботодавець є таким, що виконав цей обов`язок, якщо працівникові були запропоновані всі інші вакантні посади (інша робота), які з`явилися на підприємстві протягом цього періоду і які існували на день звільнення.
У справі, що переглядається, судом встановлено, що у роботодавця  ДУ  "Академія патрульної поліції " відбулися зміни в структурі закладу, зокрема, відбулося скорочення штатної чисельності працівників, в тому числі  посада  завідувача  спортивного комплексу відділення логістики та матеріально-технічного забезпечення, на  якій працював позивач.
Судом  встановлено,  що   ОСОБА_1   було попереджено про наступне вивільнення 27.08.2020,  тобто  менше  ніж за  два місяці до  звільнення. 
Згідно  доповідної записки  начальника відділення  кадрового  забезпечення ДУ  "Академія патрульної поліції"  від 08.10.2020,   станом   08.10.2020   у відповідача, серед  інших,  була     вакантною  посада    інженера  І категорії  комунально-експлуатаційного  відділення ( т.1 а.с.116) . 
Вказана  посада  була  вакантною  також станом  на 27.10.2020 року  (т.1 а.с.143).
Відповідно  до  посадової  інструкції  інженера І категорії   комунально-експлуатаційного  відділення  ДУ  "Академія патрульної служби", на вказану  посаду  призначається  особа, яка здобула  ступінь вищої освіти не нижче першого  бакалавровського  рівня  зі стажем роботи у відповідній  галузі  не  менше  двох років.   Інженер  І категорії  КЕВ  для  належного виконання  своїх посадових  обов`язків повинен знати:   1)закони, постанови,  розпорядження, накази,  методичні  рекомендації  та інші  нормативно-правові  акти  з питань пожежної  безпеки,  Кодекс цивільного  захисту України та охорони праці; 2)основні робочі процеси Академії; 3)положення  про  комунально-експлуатаційне відділення  Академії; 4)правила внутрішнього  трудового  розпорядку Академії.
Як вбачається  з  матеріалів справи,  ОСОБА_1   1 1981 році закінчив  повний курс Харківського  пожежно-технічного  училища  по  спеціальності "Протипожежна  техніка та безпека", присвоєна  кваліфікація пожежного  техніка;  у  1986 році - закінчив  Вищу  інженерну пожежно-технічну  школу  МВС СРСР по спеціальності "Протипожежна   техніка та безпека", присвоєна  кваліфікація - інженера  протипожежної   техніки та безпеки (а.с.34 т.1). 
Відповідно  до  посвідчення   ДСНС України з надзвичайних ситуацій про  функціональне  навчання  (підвищення  кваліфікації  цільового  призначення) у сфері  цивільного  захисту, ОСОБА_1 , викладач  Національної     поліції України, пройшов   навчання та  перевірку знань у сфері   цивільного захисту  в Інституті державного  управління  у сфері цивільного  захисту з 26.11.2018 по  07.12.2018.
Відповідне  навчання   та перевірку знань  з питань пожежної безпеки  в Інституті державного  управління  у сфері  цивільного  захисту    ОСОБА_1 , викладач  ДУ  "Академія патрульної поліції",  пройшов також  в період з  20.05.2019 по  22.05.2019 (т.1а.с.36.)
З урахуванням  викладеного,  позивач мав належну  кваліфікацію та освіту,  практичний досвід  у галузі  пожежної безпеки,  які дозволяли  йому виконувати роботу  за посадою  інженера  І категорії  комунально-експлуатаційного  відділення, яка  була  вакантною, проте не  була запропонована позивачу.
Відповідно  до  доповідної   записки  начальника комунально-експлуатаційного відділення  від 19.10.2020,   з огляду на  те, що  ОСОБА_1 зарекомендував себе  посередньо,  проявив задовільний рівень виконавчої  дисципліни,  при оформленні  документації  надмірну  увагу  приділяє  не  своєму напрямку діяльності,  внаслідок  чого  допускає  хибні  висновки щодо  підконтрольного   йому майна  по лінії  матеріальної  відповідальності,  проаналізувавши  вакантні  посади комунально-експлуатаційного  відділення,  останній  вважав за доцільне   запропонувати  ОСОБА_1   посаду  прибиральника  території  ( т.1 а.с.117).
Вказана доповідна  записка не є  документом,  який  свідчить про  кваліфікацію  позивача, а тому  не  могла бути врахована   роботодавцем  при виконанні  свого  зобов`язання  запропонувати  працівнику всі вакансії, що відповідали його  кваліфікації, які існували  на цьому підприємстві.
Допущені  відповідачем  порушення   свідчать   про  незаконність  звільнення  позивача,  а тому  суд першої  інстанції  дійшов правильного висновку     про наявність  правових  підстав для   його  поновлення  на роботі. 
Ухвалюючи рішення  про зобов`язання  відповідача  поновити позивача на  рівнозначній  посаді,  суд  першої  інстанції  помилково  взяв до  уваги   висновок  Верховного  Суду,  викладений в постанові  від 08 квітня  2020  року (справа  №808/2741/16), оскільки правовідносини в цій справі стосувались працевлаштування  працівника ліквідованої установи.
Обставини  даної справи  є іншими.
Відповідно  до  ч.1 ст. 235 КЗпП  України у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України "Про запобігання корупції" іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
З огляду  на те, що   позивача було  звільнено  з посади завідувача спортивного  комплексу  відділення логістики та матеріально-технічного забезпечення ДУ "Академія патрульної  поліції", яка не  є  ліквідованою,  останній  підлягає  поновленню на роботі саме на вказаній  посаді. 
Відповідно  до частини четвертої статті 376  ЦПК  України  зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.
Оскільки  судом  першої інстанції по суті правильно вирішено спір, однак невірно зазначено   посаду, на  якій  підлягає  поновленню  позивач,   ухвалене по справі   рішення  підлягає  відповідній  зміні,  враховуючи висновки суду апеляційної інстанції, що наведені вище.
Відповідно до вимог частини другої статті 235 КЗпП України при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Розмір  середнього заробітку за час вимушеного прогулу  судом першої інстанції  визначено за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року № 100. 
Жодних  заперечень щодо наведеного  судом  розрахунку   апеляційна  скарга не  містить. 
Відповідно до статті 237-1 КЗпП України відшкодування власником або уповноваженим ним органом моральної шкоди працівнику провадиться у разі, якщо порушення його законних прав призвели до моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків і вимагають від нього додаткових зусиль для організації свого життя. Порядок відшкодування моральної шкоди визначається законодавством.
За наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконне звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум, виконання робіт у небезпечних для життя і здоров`я умовах тощо), яке призвело до його моральних страждань, втрати нормальних життєвих зв`язків чи вимагає від нього додаткових зусиль для організації свого життя, обов`язок по відшкодуванню моральної (немайнової) шкоди покладається на власника або уповноважений ним орган незалежно від форми власності, виду діяльності чи галузевої належності.
Таким чином захист порушеного права у сфері трудових відносин забезпечується як відновленням становища, яке існувало до порушення цього права (наприклад, поновлення на роботі), так і механізмом компенсації моральної шкоди, як негативних наслідків (втрат) немайнового характеру, що виникли в результаті душевних страждань, яких особа зазнала у зв`язку з посяганням на її трудові права та інтереси. Конкретний спосіб, на підставі якого здійснюється відшкодування моральної шкоди обирається потерпілою особою, з урахуванням характеру правопорушення, його наслідків та інших обставин.
Отже компенсація завданої моральної шкоди не поглинається самим фактом відновлення становища, яке існувало до порушення трудових правовідносин, шляхом поновлення на роботі, а має самостійне юридичне значення.
Тобто за наявності порушення прав працівника у сфері трудових відносин (незаконного звільнення або переведення, невиплати належних йому грошових сум тощо) відшкодування моральної шкоди на підставі статті 237-1 КЗпП України здійснюється в обраний працівником спосіб, зокрема у вигляді одноразової грошової виплати.
Встановивши, що позивач протиправно був позбавлений роботи та можливості отримувати заробіток, що викликало вимушені зміни у його житті та потребувало від нього додаткових зусиль для свого забезпечення, завдало йому душевного болю, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доведеність заподіяння моральної шкоди, яка підлягає відшкодуванню у грошовій формі шляхом одноразової виплати. При визначенні розміру грошової компенсації, суд обґрунтовано керувався принципами розумності та справедливості.
Виходячи з наявних у матеріалах справи та досліджених судом першої інстанції доказів, колегія  суддів вважає, що висновки суду першої інстанції щодо підстав для задоволення   позовних вимог є законними  і обґрунтованими, відповідають обставинам справи та положенням матеріального закону.
Керуючись ст. 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України суд
 
постановив:
 
Апеляційну скаргуДержавної установи "Академія патрульної  поліції" задовольнити частково.
Рішення  Солом`янського районного суду м. Києва від 21 травня  2021  року в частині  задоволення  позову  про  зобов`язання   Державної  установи "Академія патрульної   поліції" поновити ОСОБА_1   на  рівнозначній  посаді  змінити.
Поновити ОСОБА_1   на посаді  завідувача спортивного  комплексу  відділення логістики та матеріально-технічного забезпечення Державної установи  "Академія патрульної  поліції" з 28 жовтня 2020 року.
В решті  рішення  суду  залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення. 

Суддя-доповідач:                                                                Г. М. Кирилюк
 
Судді:                                                                                   І. М. Рейнарт 
 
                                                                                              Т. А. Семенюк