Постанова
Іменем  України 
 
04 листопада 2021 року
м. Київ
 
справа № 760/1270/20
провадження № 61-1414св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
Тітова М. Ю. (суддя-доповідач), Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В.,
 
учасники справи:
 
позивач - заступник прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області,
відповідач - ОСОБА_1 ,
провівши в порядку письмового провадження попередній розгляд справи за касаційною скаргою  ОСОБА_1 на постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року в складі колегії суддів: Шахової О. В., Вербової І. М., Саліхова В. В.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та судових рішень в справі
 
У січні 2020 року заступник прокурора Волинської області звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, Головного територіального управління юстиції у Волинській області (далі - ГТУЮ у Волинській області) до ОСОБА_1 та просив стягнути з відповідача на користь  ГТУЮ у Волинській області майнову шкоду в порядку регресу в розмірі 106 966, 80 грн.
 
Ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року позовну заяву заступника прокурора Волинської області в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, ГТУЮ у Волинській області до ОСОБА_1 залишено без розгляду.
 
Суд першої інстанції виходив з відсутності правових підстав для звернення прокурора до суду з позовом в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України, ГТУЮ у Волинській області. Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.
 
Постановою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року ухвалу Солом`янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року скасовано, справу направлено до суду першої інстанції для продовження розгляду.
 
Постанова апеляційного суду мотивована тим, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно бути відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу.
 
Прокурору достатньо дотриматись порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності.
 
Оскільки Міністерство юстиції України та ГТУЮ у Волинській області не вжили заходи реагування, спрямовані на повернення у власність держави виплачених коштів, а прокурор обґрунтував наявність підстав для звернення до суду з цим позовом в інтересах держави в особі Міністерства юстиції України та ГТУЮ у Волинській області, висновки суду першої інстанції про залишення позову без розгляду є помилковим.
 
Короткий зміст та узагальнені доводи касаційної скарги
 
У лютому 2021 року ОСОБА_1 звернулася  до Верховного Суду з касаційною скаргою, у якій просила скасувати постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року та залишити в силі ухвалу Солом'янського районного суду м. Києва від 07 вересня 2020 року.
 
В обґрунтування касаційної скарги зазначала, що апеляційний суд неповно з'ясував та надав неправильну оцінку обставинами, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права та порушив норми процесуального права.
 
Жодним судовим рішенням не встановлено заподіяння нею шкоди державі, тим більше умисними та протиправними діями або бездіяльністю. З огляду на викладене відсутні правові підстави для подання позову прокурором.
 
Прокурор під час звернення до суду з позовом, апеляційною чи касаційною скаргою, зобов`язаний обґрунтувати та надати належні докази наявності підстав для представництва інтересів держави в суді, що є обов`язковою умовою для виникнення у прокурора права на звернення до суду.
 
Апеляційний суд не врахував висновки, викладені в постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 734/3102/16-ц та від 05 грудня 2018 року в справі № 818/1688/16.
 
Рух справи в суді касаційної інстанції
Ухвалою Верховного Суду від 07 квітня 2021 року відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Солом'янського районного суду м. Києва.
29 квітня 2021 року матеріали справи № 760/1270/20 надійшли до Верховного Суду.
Волинська обласна прокуратура направила відзив на касаційну скаргу, в якому просила залишити її без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Позиція Верховного Суду
Згідно з частиною третьою статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
 
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої статті 389 ЦПК України, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Касаційна скарга підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Тобто імператив зазначеного конституційного положення встановлює обов`язок органів державної влади та їх посадових осіб дотримуватись принципу законності при здійсненні своїх повноважень, що забезпечує здійснення державної влади за принципом її поділу. 
 
Як підкреслив Конституційний Суд України у своєму Рішенні від 01 квітня 2008 року № 4-рп/2008, неухильне додержання органами законодавчої, виконавчої та судової влади Конституції та законів України забезпечує реалізацію принципу поділу влади і є запорукою їх єдності, важливою передумовою стабільності, підтримання громадського миру і злагоди в державі.
 
Законом України від 02 червня 2016 року № 1401-VIII «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)», який набрав чинності 30 вересня 2016 року, до Конституції України внесені зміни, а саме Конституцію доповнено статтею 131-1, пункт 3 частини першої якої передбачає, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.
 
Відповідно до частин третьої, четвертої статті 56 ЦПК України у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.
 
Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, передбачених статтею 185 цього Кодексу.
 
Питання представництва інтересів держави прокурором у суді врегульовано у статті 23 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру», який набрав чинності 15 липня 2015 року.
 
Відповідно до частини третьої статті 23 Закону України «Про прокуратуру» прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює компетентний орган; 2) у разі відсутності такого органу.
 
Бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк.
 
Прокурор, звертаючись до суду з позовом, повинен обґрунтувати та довести бездіяльність компетентного органу.
 
Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення.
 
Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню тощо.
 
Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва. Якщо прокурору відомі причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові. Але якщо з відповіді зазначеного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.
 
До подібних правових висновків дійшла Велика Палата Верховного Суду в постановах від 18 березня 2020 року у справі № 553/2759/18 (провадження № 14-643цс19), від 26 травня 2020 року в справі № 912/2385/18 (провадження № 12-194гс19).
 
Звертаючись до суду з позовом, заступник прокурора Волинської області зазначив, що Міністерство юстиції України - розпорядник бюджетних коштів, не вжило заходів щодо відшкодування ОСОБА_1 заподіяних ГТУЮ у Волинській області збитків, тобто фактично самоусунулося від виконання покладених обов`язків захисту інтересів держави.
 
Також до позовної заяви було додано лист Заступника прокурора Волинської області від 27 червня 2019 року № 05-1706вих.19, у якому заявник просить Міністерство юстиції України повідомити, чи вживалися заходи щодо стягнення з  ОСОБА_1 у порядку регресу грошових коштів в сумі 106 966,80 грн, а у разі невжиття таких заходів повідомити причини цього.
 
Встановивши, що Міністерству юстиції України було відомо про можливе порушення інтересів держави, проте останнє після отримання повідомлення від прокурора протягом розумного строку не вжило будь-яких заходів для усунення порушень, не звернулося до суду з позовом в інтересах держави, суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку про відсутність правових підстав для залишення позову без розгляду, оскільки заступник прокурора Волинської області, звертаючись до суду із позовом, дотримався порядку, передбаченого статтею 23 Закону України «Про прокуратуру», у зв`язку із чим наявні підстави для представництва останнім інтересів держави в суді.
 
Колегія суддів відхиляє доводи касаційної скарги про те, що апеляційний суд не врахував висновки, викладені у постановах Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року в справі № 734/3102/16-ц та від 05 грудня 2018 року в справі № 818/1688/16, оскільки висновки суду касаційної інстанції у наведених справах зроблені за встановлення інших фактичних обставин.
Інші аргументи касаційної скарги  не дають підстав для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди заявника з висновками апеляційного суду щодо їх оцінки. В силу вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не вправі встановлювати нові обставини та переоцінювати докази.
 
Порушень норм процесуального права, що призвели до неправильного вирішення справи, а також обставин, які є обов`язковими підставами для скасування судового рішення, касаційний суд не встановив.
 
Висновки за результатами розгляду касаційної скарги 
 
Згідно з частиною третьою статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення. 
 
Оскаржуване судове рішення відповідає вимогам закону й підстави для його скасування відсутні.
 
Враховуючи наведене, колегія суддів вважає за необхідне касаційну скаргу                      ОСОБА_1 залишити без задоволення, а постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року залишити без змін.
 
Керуючись статтями 400, 401, 409, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
 
Постанову Київського апеляційного суду від 02 грудня 2020 року залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Судді:                                                                                                 М. Ю. Тітов

А. Ю. Зайцев

Є. В. Коротенко