Постанова
Іменем України
22 листопада 2021 року
м. Київ
справа № 295/194/18
провадження № 61-13768св20
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Фаловської І. М. (суддя-доповідач), Мартєва С. Ю., Стрільчука В. А.,
учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гуртовенком Романом Михайловичем, на рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 червня 2020 року у складі судді              Лєдньова Д. М. та постанову Житомирського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року в складі колегії суддів: Миніч Т. І., Трояновської Г. С.,                     Павицької Т. М.,
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог
У січні 2018 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до               ОСОБА_2 про скасування рішення та визнання державного акта на землю недійсним.
Позовна заява  ОСОБА_1  мотивована тим, що він є власником 54/100 частин у житловому будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 22 квітня 2002 року. До будинку належать сараї «Б», «Д», «Г», вбиральня «У», У1» та огорожа. ОСОБА_2 є співвласником 46/100 частин зазначеного будинку згідно зі свідоцтвом про право на спадщину за заповітом від 18 серпня 1976 року.
На підставі рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 24 грудня 1998 року № 617 ОСОБА_2 отримала державний акт на право приватної власності на землю, відповідно до якого останній передано у власність земельну ділянку площею 0,0511 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 .
Він вважав, що оскаржуване рішення Житомирської міської ради                                    від 24 грудня 1998 року є незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням вимог статті 377 ЦК України та частин першої, четвертої статті 120 ЗК України, які визначають пропорційність у праві власності на земельну ділянку в залежності від частки у праві власності на жилий будинок. Передана відповідачу земельна ділянка є більшою, ніж мала їй належати відповідно до її частки в будинку. Тому вважав, що його порушені права підлягають захисту відповідно до положень статті 152 ЗК України. Також вказував, що про порушення прав йому стало відомо 29 травня 2015 року після отримання оскаржуваного рішення Житомирської міської ради, а тому підстави для застосування строку позовної давності відсутні.
Враховуючи викладене,  ОСОБА_1 просив суд скасувати рішення виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів                    від 24 грудня 1998 року за № 617, визнати державний акт ІІІ-ЖТ № 043686            від 05 вересня 1999 року на право приватної власності на землю, виданий ОСОБА_2 недійсним.
Короткий зміст судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій 
і мотиви їх ухвалення
Рішенням Богунського районного суду м. Житомира від 01 червня 2020 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що між співвласниками житлового будинку склався порядок використання земельною ділянкою вже на час виготовлення державного акта, учасниками здійснювалось улаштування тих ділянок, які вони обрали собі для використання. Акт погодження меж земельних ділянок підтверджує досягнення згоди між співвласниками.
Оскільки позивачем набуто право власності на частку в нерухомому майні, існуюче право попереднього власника згідно зі статтею 120 ЗК України перейшло до позивача на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Постановою Житомирського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 червня 2020 року залишено без змін.
Судове рішення мотивовано тим, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Оскільки позивачем набуто право власності на частку в нерухомому майні, суд першої інстанції обґрунтовано зазначив, що існуюче право попереднього власника згідно зі статтею 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) перейшло до позивача на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Доказів на підтвердження існування спору між попереднім землекористувачем та відповідачем не надано.
За наведених обставин суд правильно дійшов висновку про відсутність підстав вважати, що право позивача порушено.
Короткий зміст вимог касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі  ОСОБА_1 просив скасувати оскаржувані судові рішення і ухвалити нове рішення про задоволення позову, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Як на підставу касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 відповідно до яких, підписання акта погодження меж самостійного значення не має, воно не призводить до виникнення, зміни або припинення прав на земельну ділянку, як і будь-яких інших прав у процедурі приватизації. 
Касаційна скарга також мотивована тим, що всупереч нормам статті 377 ЦК України, статей 120, 125 ЗК України за рішенням Житомирської міської ради народних депутатів від 24 грудня 1998 року за № 617 ОСОБА_2 було виділено земельну ділянку, що не пропорційна до її частки у праві спільної часткової власності на жилий будинок, яка знаходиться за адресою:                         АДРЕСА_1 , що також підтверджується висновком судової земельно-технічної експертизи. Вказана обставина не заперечується відповідачем та ним не спростована. За таких обставин право позивача підлягає захисту, оскільки частина земельної ділянки, право на виділення якої належить позивачу, за оскаржуваними рішеннями та актом передано відповідачу.
Крім того, в порушення статті 95 ЦПК України, суди попередніх інстанцій послались на документ, яким визначено порядок користування земельною ділянкою з попереднім власником частини домоволодіння, не звертаючи уваги на те, що відповідачем не надано оригіналу вказаного документу суду.
Провадження у суді касаційної інстанції
Касаційна скарга подана до Верховного Суду ОСОБА_1 через адвоката Гуртовенка Р. М. 14 вересня 2020 року.
Ухвалою Верховного Суду від 07 жовтня 2020 року відкрито касаційне провадження у справі.
Встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини справи
Суди встановили, що позивач є власником 54/100 частин жилого будинку за адресою: АДРЕСА_1 , на підставі договору дарування від 22 квітня 2002 року.
Згідно з умовами договору жилий будинок є цегляним, до будинку належать сараї «Б», «Д», «Г», вбиральня «У», У1» та огорожа 1-3.
Відповідач є власником 46/100 частин жилого будинку за вказаною адресою на підставі свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 18 серпня 1976 року.
Згідно з рішенням виконавчого комітету Житомирської міської ради народних депутатів від 24 грудня 1998 року № 617 ОСОБА_2 отримала державний акт ІІІ-ЖТ № 043686 від 05 вересня 1999 року на право приватної власності на земельну ділянку площею 0,0511 га для будівництва і обслуговування жилого будинку та господарських будівель по АДРЕСА_1 .
Позиція Верховного Суду, застосовані норми права та мотиви, з яких виходить суд при прийнятті постанови
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Підстави касаційного оскарження судових рішень визначені у частині другій статті 389 ЦПК України.
Так, частиною другою статті 389 ЦПК України передбачено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Згідно з частинами першою та другою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
Відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а рішення без змін, якщо відсутні підстави для скасування судового рішення.
Суди попередніх інстанцій виходили з того, що за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Оскільки позивачем набуто право власності на частку в нерухомому майні, існуюче право попереднього власника згідно зі статтею 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) перейшло до позивача на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача. Доказів на підтвердження існування спору між попереднім землекористувачем та відповідачем не надано.
За наведених обставин суди дійшли висновку про відсутність підстав вважати, що право позивача порушено.
Колегія суддів Верховного Суду погоджується з висновками судів, враховуючи наступне.
Відповідно до частини другої статті 4 ЗК України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.
Частинами першою, другою статті 152 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що держава забезпечує громадянам та юридичним особам рівні умови захисту прав власності на землю. Власник земельної ділянки або землекористувач може вимагати усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою, і відшкодування завданих збитків.
У разі видання органом виконавчої влади або органом місцевого самоврядування акта, яким порушуються права особи щодо володіння, користування чи розпорядження належною їй земельною ділянкою, такий акт визнається недійсним (частина перша статті 155 ЗК України).
У відповідності до частини першої статті 113 ЦК Української РСР (в редакції, чинній на момент видачі державного акта) володіння, користування і розпорядження майном при спільній частковій власності провадиться за згодою всіх учасників, а при відсутності згоди - спір вирішується судом.
Згідно з частинами першою, другою статті 358 ЦК України право спільної часткової власності здійснюється співвласниками за їхньою згодою.
Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.
За положеннями статті 42 ЗК України (в редакції, чинній на момент видачі державного акта) використання і розпорядження земельною ділянкою, що належить громадянам на праві спільної часткової власності, визначається співвласниками цих об`єктів і земельної ділянки пропорційно розміру часток у спільній власності на даний будинок, будівлю, споруду.
Угода про порядок використання і розпорядження земельною ділянкою є обов`язковою для особи, яка згодом придбала відповідну частку в спільній власності на жилий будинок і господарські будівлі.
Зазначені положення щодо користування власністю повинні застосовуватись також до всіх майнових прав на майно (зокрема до права користування земельною ділянкою).
Згідно з частиною першою статті 23 ЗК України (в редакції, чинній на момент видачі державного акта) право власності або право постійного користування землею посвідчується державними актами, які видаються і реєструються сільськими, селищними, міськими, районними Радами народних депутатів.
Відповідно до пункту 1 «Інструкції про порядок складання, видачі, реєстрації і зберігання державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею, договорів на право тимчасового користування землею (в тому числі на умовах оренди), затвердженої наказом Державного комітету України по земельних ресурсах 15 квітня 1993 року № 28, положення якої застосовувались на час виготовлення оспорюваного державного акта, роботи по складанню державних актів на право власності на землю і право постійного користування землею виконуються в такому порядку: підготовчі роботи, встановлення меж земельної ділянки в натурі, складення плану земельної ділянки, заповнення бланка державного акта.
За пунктом 1.10 Інструкції технічна документація включає матеріали погодження меж земельної ділянки з суміжними власниками землі і землекористувачами.
Судами встановлено, що в ході виготовлення технічної документації був складений акт погодження меж земельної ділянки, який містить підписи ОСОБА_2 та ОСОБА_3 - попереднього власника частини житлового будинку, що була подарована позивачу. Складений акт погодження меж вказує на визначення меж ділянок згідно фактичного користування.
З огляду на викладене, суди правильно виходили з того, що між співвласниками житлового будинку склався порядок користування спільною земельною ділянкою, останніми здійснювалось облаштування ділянок, які вони обрали собі для використання, протягом тривалого часу. При цьому, акт погодження меж земельних ділянок підтверджує досягнення згоди між співвласниками.
За правилом частини другої статті 120 ЗК України (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) якщо жилий будинок, будівля або споруда розміщені на земельній ділянці, що перебуває у користуванні, то в разі набуття права власності на ці об`єкти до набувача переходить право користування земельною ділянкою, на якій вони розміщені, на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача.
Частиною четвертою статті 120 ЗК України передбачено, що при переході права власності на будівлю та споруду до кількох осіб право на земельну ділянку визначається пропорційно часткам осіб у вартості будівлі та споруди, якщо інше не передбачено у договорі відчуження будівлі та споруди.
Аналіз змісту норм статті 120 ЗК України дає підстави для висновку про однакову спрямованість її положень щодо переходу прав на земельну ділянку при виникненні права власності на будівлю та споруди, на якій вони розміщені.
Зазначені норми закріплюють загальний принцип цілісності об`єкта нерухомості із земельною ділянкою, на якій цей об`єкт розташований. За цими нормами визначення правового режиму земельної ділянки перебуває у прямій залежності від права власності на будівлю і споруду та передбачається механізм роздільного правового регулювання нормами цивільного законодавства майнових відносин, що виникають при укладенні правочинів щодо набуття права власності на нерухомість, і правового регулювання нормами земельного і цивільного законодавства відносин при переході прав на земельну ділянку у разі набуття права власності на нерухомість.
Отже, за загальним правилом, закріпленим у частині першій статті 120 ЗК України, особа, яка набула права власності на будівлю чи споруду стає власником земельної ділянки на тих самих умовах, на яких вона належала попередньому власнику, якщо інше не передбачено у договорі відчуження нерухомості.
Такі правові висновки, викладені Верховним Судом України в постановах             від 11 лютого 2015 року (провадження № 6-2цс15), від 13 квітня 2016 року (провадження № 6-253цс16), від 12 жовтня 2016 року (провадження                         № 6-2225цс16).
У постанові від 16 червня 2020 року у справі № 689/26/17 (провадження                    № 14-47цс20) Велика Палата Верховного Суду не встановила правових підстав для відступу від наведених висновків.
Враховуючи викладене, суд першої інстанції, з висновками якого погодився апеляційний суд, встановивши, що позивачем набуто право власності на частку в нерухомому майні, існуюче право попереднього власника згідно зі статтею 120 ЗК України перейшло до позивача на тих самих умовах і в тому ж обсязі, що були у попереднього землекористувача, та враховуючи, що доказів на підтвердження існування спору між попереднім землекористувачем та відповідачем суду не надано, дійшов обґрунтованого висновку, що в даному випадку право позивача не порушено, у зв`язку з чим немає правових підстав для задоволення позовних вимог. При цьому, відповідачем не порушувались права  ОСОБА_1 , оскільки          ОСОБА_2 отримала державний акт 1999 році, а позивач є власником зазначеної частини жилого будинку з 2002 року.
Оскільки у даному спорі інтереси учасників полягають у праві позивача на використання земельною ділянкою в обсязі, що є пропорційною до розміру частки у праві власності на житловий будинок, який розміщений на такій ділянці, а з іншого боку, у гарантіях передбачуваності для відповідача попереднього визначення та погодження з іншим співвласником правового режиму об`єкта нерухомості, суди обґрунтовано оцінили баланс інтересів задля досягнення мети цивільного судочинства на ухвалення справедливого та неупередженого рішення.
У своїй діяльності ЄСПЛ керується принципом пропорційності, тобто дотримання «справедливого балансу». Конкретному приватному інтересу повинен протиставлятися інший інтерес, який може бути не лише публічним (суспільним, державним), але й іншим приватним інтересом, тобто повинен існувати спір між двома юридично рівними суб`єктами, кожен з яких має свій приватний інтерес, перебуваючи в цивільно-правовому полі.
Посилання в касаційній скарзі на те, що суди попередніх інстанцій не врахували висновку, викладеного в постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 лютого 2020 року у справі № 545/1149/17 є безпідставними, оскільки в зазначеній справі встановлені інші фактичні обставини, ніж у справі, яка є предметом касаційного перегляду.
Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками суду апеляційної інстанції стосовно установлення обставин справи, зводяться до переоцінки доказів, що в силу вимог статті 400 ЦПК України виходить за межі розгляду справи судом касаційної інстанції. Наведені у касаційній скарзі доводи були предметом дослідження в апеляційному суді з наданням відповідної правової оцінки всім фактичним обставинам справи.
Європейський суд з прав людини вказав, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Серявін та інші проти України», заява № 4909/04, від 10 лютого 2010 року).
Наявність обставин, за яких відповідно до частини першої статті 411 ЦПК України судові рішення підлягають обов`язковому скасуванню, касаційним судом не встановлено.
За таких обставин суд касаційної інстанції дійшов висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваних судових рішень, оскільки, встановивши фактичні обставини справи, які мають значення для правильного її вирішення, суд першої інстанції ухвалив рішення та апеляційний суд прийняв постанову з додержанням норм матеріального 
і процесуального права, що відповідно до частини третьої статті 401 ЦПК України є підставою для залишення касаційної скарги без задоволення, 
а судових рішень без змін.
Щодо судових витрат
Частиною тринадцятою статті 141 ЦПК України передбачено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Оскільки касаційну скаргу залишено без задоволення, підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.
Керуючись статтями 400, 401, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану адвокатом Гуртовенком Романом Михайловичем, залишити без задоволення.
Рішення Богунського районного суду м. Житомира від 01 червня 2020 року та постанову Житомирського апеляційного суду від 12 серпня 2020 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною 
і оскарженню не підлягає.

Судді:                                                                                   І. М. Фаловська
                                                                                                С. Ю. Мартєв
                                                                                                В. А. Стрільчук