Дата документу 20.10.2021 Справа № 319/580/20

ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

 
Єдиний унікальний № 319/580/20                                Головуючий у 1 інстанції 
№ провадження 22-ц/807/2558/21                                 Солодовніков Р.С.
                                                                                Доповідач: Бєлка В.Ю.

ПОСТАНОВА
 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 жовтня 2021 року                                                        м. Запоріжжя

Запорізький апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:

Головуючого:                Бєлки В.Ю.
Суддів:                        Крилової О.В.
                                       Онищенка Е.А.
За участю секретаря:        Книш С.В.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 – адвоката Норочевського Олександра Олександровича на заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2020 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення грошових коштів за договором позики від 02 травня 2019 року,
В С Т А Н О В И В:
У липні 2020 року ОСОБА_2 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_3 про стягнення грошових коштів за договором позики від 02 травня 2019 року, посилаючись на те, що 02 травня 2019 між ним та відповідачем укладено Договір позики, який був посвідчений 02.05.2019 приватним нотаріусом Туріченко О.М. та зареєстрований за № 406. 
За умовами вказаного договору позивач (позикодавець) надав, а відповідач (позичальник) отримав від ОСОБА_2 грошові кошти в сумі 291 500 грн. в якості позики з терміном виплати боргу до 01 жовтня 2019 року. 
Відповідно до укладеного договору сума позики у розмірі 291 500 грн. одержана позичальником в повному обсязі в день підписання договору (тобто 02 травня 2019 року), що підтверджується підписом ОСОБА_1 у договорі згідно з пунктами 1.2 та 1.3 Договору позики від 02 травня 2019 року.
Зазначає, що він повністю виконав свої зобов`язання з надання позики відповідачеві.
Пунктом 2 укладеного договору встановлено, що сторони за цим договором домовились про наступне: а) договір позики є безпроцентним і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності жодної зі сторін; б) остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01 жовтня 2019 року; в) виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем, що підтверджується власноруч написаною розпискою; г) розрахунки здійснюються сторонами у національній валюті України - гривні, у сумі 291 500 грн., що еквівалентно 11 000 доларів США, виходячи з встановленого комерційного валютного обміну на день посвідчення цього договору.
Вказує, що незважаючи на досягнуту домовленість, на момент подання позову до суду грошові кошти в сумі 291 500 грн., які отримані відповідачем за договором позики від 02 травня 2019 року, не повернуті йому у повному обсязі.
Також вказує, що відповідач прострочив виконання грошового зобов`язання, а тому зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції та три проценти річних від простроченої суми. Так 3% річних нараховані за весь період заборгованості грошового зобов`язання, а саме за період з 02 жовтня 2019 року по 27 червня 2020 року (270 днів), яка становить 6 451 грн. 23 коп. Сума інфляцій за цей же період становить 7 051 грн. 38 коп. Також відповідач повинен сплатити неустойку з розрахунку 7% від простроченої суми за кожен день прострочки, яка становить 291 500 грн. 
Зазначає, що відповідач в добровільному порядку суму позики не повертає.
Посилаючись на зазначені обставини просив суд стягнути з  ОСОБА_1 грошові кошти за договором позики від 02 травня 2019 року у розмірі: основної суми заборгованості 291 500 грн., 3% річних – 6 451 грн. 23 коп., індексації на індекс інфляції у розмірі – 7 051 грн. 38 коп., неустойки – 291 500 грн., а всього 596 502 грн. 61 коп.
Заочним рішенням Куйбишевського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2020 року позов задоволено.
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 заборгованість за договором позики від 02 травня 2019 року в сумі 291 500 грн., 3% річних від суми боргу в розмірі 6 451,23 грн., індекс інфляції у розмірі 7 051,38 грн., неустойку в сумі 291 500,00 грн. та витрати по сплаті судового збору в сумі 5 965,03 грн., а всього 602 467 грн. 64 коп.
В апеляційній скарзі представник ОСОБА_1 – адвокат Норочевський О.О. зазначає, що рішення суду постановлено з порушенням норм матеріального і процесуального права. Апеляційну скаргу мотивує тим, що судом не в повному обсязі досліджені обставини, які мають значення для справи. Судом було помилкового прийнято до розгляду та розглянуто по суті позовну заяву, подану з порушенням правил підсудності. Висновок суду, що на даний позовом поширюються ч. 8 ст. 28 ЦПК України є помилковим. Не враховано, що не можна вважати, що відносини позики пов`язані з конкретним місцем виконання договору, оскільки боржник може вчинити оплату боргу у передбачений законодавством спосіб не тільки в ньому, а також в будь-якому місці, де існують відділення банку або поштового зв`язку. Залишилось поза увагою, що спір повинен розглядатися за загальним правилом ч. 1 ст. 27 ЦПК України, а тому справа повинна бути розглянута Чаплинським районним судом Херсонської області. Просить скасувати рішення суду, справу направити за підсудністю до Чаплинського районного суду Херсонської області для подальшого розгляду.
На зазначену апеляційну скаргу представник позивача ОСОБА_4 подав відзив за змістом якого повністю підтримує висновки суду першої інстанції та зазначає, що суд при розгляді справи не порушив правила підсудності, оскільки вона була визначена умовами додаткової угоди. Просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, рішення суду першої інстанції залишити без змін. 
Вислухавши доповідь судді, пояснення осіб, що з`явилися, вивчивши апеляційну скаргу та матеріали справи, колегія вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що районний суд повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин і закон, що їх регулює.
Судом встановлено і підтверджено матеріалами справи, що 02 травня 2019 року ОСОБА_2 та ОСОБА_1 уклали договір позики, який був посвідчений приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу Туріченко О.М. 02 травня 2019 року та зареєстрований в реєстрі за № 406.
Відповідно до п. 1.1 договору позивач передав у власність відповідачу грошові кошти в сумі 291 500 грн., що еквівалентно 11 000 доларів США, які останній зобов`язався повернути до 01 жовтня 2019 року.
Згідно з п. 1.2 договору сума позики одержана особисто відповідачем ОСОБА_1 в день підписання цього договору, про що свідчить підпис на тексті договору.
Відповідно до п. 1.3 договору факт одержання грошей підтверджується підписом позичальника на договорі.
Крім того, згідно з п. 2 договору сторони за цим договором домовились про те, що: а) договір позики є безпроцентним і не пов`язаний із здійсненням підприємницької діяльності жодної зі сторін; б) остаточний розрахунок щодо повернення суми позики має бути здійснено не пізніше 01 жовтня 2019 року; в) виконання зобов`язання за договором має бути здійснено готівкою за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною позикодавцем, що підтверджується власноруч написаною розпискою; г) розрахунки здійснюються сторонами у національній валюті України - гривні, у сумі 291 500 грн., що еквівалентно 11 000 доларів США, виходячи з встановленого комерційного валютного обміну на день посвідчення цього договору.
Статтею 1046 Цивільного Кодексу України передбачено, що за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, – незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (стаття 1047 ЦК).
Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом.
Отже, за своїми правовими ознаками договір позики є реальним, одностороннім (оскільки, укладаючи договір, лише одна сторона – позичальник зобов`язується до здійснення дії (до повернення позики), а інша сторона – позикодавець стає кредитором, набуваючи тільки право вимоги), оплатним або безоплатним правочином.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.
Частиною першою статті 1049 ЦК України передбачено, що позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Як встановлено з матеріалів справи, відповідач дійсно взяв на себе грошове зобов`язання за договором позики від 02 травня 2019 року, яке в подальшому порушив: добровільно та у визначений строк не повернув надані позивачем грошові кошти.
27 червня 2020 року позивачем направлено відповідачу вимогу за вих. № 27/06/2 про необхідність сплати заборгованість за Договором позики від 02 травня 2019 року з урахуванням суми інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, 3% річних за весь період заборгованості грошового зобов`язання та неустойки за час прострочення, однак станом на час подання позову ОСОБА_1 відповіді на вказану вимогу не надав, грошові кошти за Договором позики від 02 травня 2019 року не повернув.
З огляду на зазначене, останній зобов`язаний сплатити позивачу суму основного боргу, з урахуванням сум, визначених договором і частиною другою статті 625 ЦК України.
Згідно із частинами першою, четвертою статті 631 ЦК України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснити свої права і виконати свої обов`язки відповідно до договору. Закінчення строку договору не звільняє сторони від відповідальності за його порушення, яке мало місце під час дії договору.
За змістом статей 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору.
Положеннями статті 611 ЦК України передбачено, що в разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом.
Передбачене частиною другою статті 625 ЦК України нарахування 3% річних має компенсаційний, а не штрафний характер, оскільки виступає способом захисту майнового права та інтересу, який полягає в отриманні компенсації від боржника. 
Такі висновки містяться, зокрема, у постанові Верховного Суду України від 06 червня 2012 року № 6-49цс12.
У частині другій статті 625 ЦК України прямо зазначено, що 3% річних визначаються від простроченої суми за весь час прострочення.
Тому у даній справі 3% річних мають бути нараховані на суму заборгованості 291 500 грн. за період з 02 жовтня 2019 року по 27 червня 2020 року, що становить 6 457 грн. 19 коп., виходячи з наступного: за період з 02 жовтня 2019 року до 31 грудня 2019 року в сумі 2 180 грн. 26 коп.; за період з 01 січня 2020 року до 27 червня 2020 року в сумі 4 276 грн. 93 коп. 
Пунктом 4 укладеного договору сторони узгодили, що позикодавець вправі буде пред`явити цей договір до стягнення в термін і у порядку, передбаченому чинним законодавством України та вимагати при цьому повернення йому частини позики, що залишилась несплаченою, з урахуванням індексу інфляції за весь час прострочення, а також сплати 7% неустойки від простроченої суми за кожен день прострочки.
З огляду на викладене, з відповідача підлягають стягненню грошові кошти з урахуванням суми інфляції за весь час прострочення грошового зобов`язання, яка за період з 02 жовтня 2019 року по 27 червня 2020 року становить 7 051 грн. 38 коп.
Крім того, пунктом 3 ч. 1 ст. 611 Цивільного кодексу України встановлено, що у разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема, сплата неустойки.
Згідно з ч. 2 ст. 551 ЦК якщо предметом неустойки є грошова сума, її розмір встановлюється договором або актом цивільного законодавства. Як зазначалось договором між сторонами (пункт 4) неустойка встановлена на рівні семи відсотків від простроченої суми за кожен день прострочки.
Таким чином, неустойка за період з 02 жовтня 2019 року по 27 червня 2020 року (270 днів) становить 5 509 350 грн. Позивачем неустойка обмежена сумою існуючого боргу 291 500 грн.
Колегія погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що позовні вимоги є доведеними та підлягають задоволенню.
Посилання в апеляційній скарзі на порушення судом першої інстанції підсудності розгляду справи не є підставою для скасування оскаржуваного рішення суду, оскільки зазначені доводи суперечать ч. 2 ст. 378 ЦПК України. Крім того п. 2 договору позики чітко визначено місце його виконання, а саме має бути здійснено готівкою за місцем проживання позикодавця або за іншою адресою, вказаною саме позикодавцем. 
Докази та обставини, на які посилається скаржник в апеляційній скарзі, були предметом дослідження судом першої інстанції та додаткового правового аналізу не потребують, оскільки при їх дослідженні та встановленні судом були дотримані норми матеріального і процесуального права.
Доводи апеляційної скарги не спростовують висновки суду першої інстанції, обґрунтовано викладених в мотивувальній частині оскаржуваного рішення.
Таким чином, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги суттєвими не являються і не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст. ст. 374, 375, 382, 383 ЦПК України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 – адвоката Норочевського Олександра Олександровича залишити без задоволення.
Заочне рішення Куйбишевського районного суду Запорізької області від 23 вересня 2020 року по цій справі залишити без змін.
Дата складання повної постанови 25 жовтня 2021 року.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення.

Головуючий:                                                        В.Ю. Бєлка

Судді:                                                                О.В. Крилова
       
                                                                               Е.А. Онищенко