Постанова
Іменем України
 
27 жовтня 2021 року
м. Київ
 
справа № 175/2182/21

провадження № 61-13072св21
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є.,
суддів: Бурлакова С. Ю., Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач),
 
учасники справи:
заявник - приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов Олександр Миколайович,
боржник - ОСОБА_1 ,
стягувач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу  ОСОБА_1 на ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2021 року у складі колегії суддів: Куценко Т. Р., Демченко Е. Л., Макарова М. О.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У червні 2021 року приватний виконавець виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозов О. М. звернувся до суду із поданням про примусовий привід боржника ОСОБА_1 .
 
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
 
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 
23 червня 2021 року подання приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О. М. про примусовий привід боржника ОСОБА_1 задоволено.
 
Здійснено примусовий привід ОСОБА_1 до офісу приватного виконавця виконавчого округу Дніпропетровської області Сивокозова О. М. за адресою: 49005, м. Дніпро, вул. Сімферопольська, буд. 21, прим.61, кім. 404, з понеділка по п`ятницю (всі робочі дні, крім святкових) з 09.00 години до 18.00 години.
 
Доручено виконання ухвали про привід боржника ВП № 8 ДРУП ГУНП в Дніпропетровській області.
 
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив її в апеляційному порядку.
 
Короткий зміст рішення суду апеляційної інстанції
 
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2021 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2021 року повернуто заявнику.
 
Ухвала апеляційного суду мотивована тим, що стаття 353 ЦПК України містить вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, на які може бути подано апеляційну скаргу окремо від рішення суду. У цьому переліку відсутня така ухвала як ухвала щодо примусового приводу боржника, а тому ця ухвала не підлягає апеляційному оскарженню. Оскільки ухвала суду про примусовий привід боржника, окремо від рішення суду оскарженню не підлягає, то апеляційна скарга ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2021 року про примусовий привід боржника не може бути прийнята судом апеляційної інстанції і підлягає поверненню відповідно до положень пункту 4 частини п?ятої статті 357 ЦПК України.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
02 серпня 2021 року ОСОБА_1 через засоби поштового зв?язку подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій просить скасувати ухвалу Дніпропетровського апеляційного суду від 20 липня 2021 року і передати справу для продовження розгляду до суду апеляційної інстанції.
 
Касаційна скарга мотивована тим, що апеляційний суд в оскаржуваній ухвалі застосував норму права (стаття 353 ЦПК України) без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі № 756/671/16-ц (провадження 
№ 61-42865сво18), де Верховним Судом вказано про те, що «Системний аналіз статті 438 ЦПК України та пункту 34 частини першої статті 353 ЦПК України свідчить, що ухвала суду першої інстанції за результатами вирішення питання про привід боржника може бути оскаржена в апеляційному порядку, оскільки особа, яка подає апеляційну скаргу, не може поновити свої права в інший спосіб аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції».
 
Доводи інших учасників справи
 
Відзив на касаційну скаргу не надійшов.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 24 вересня 2021 року відкрито касаційне провадження у даній справі та витребувано матеріали цивільної справи з Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області.
 
12 жовтня 2021 року матеріали цивільної справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 19 жовтня 2021 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ У СКЛАДІ КОЛЕГІЇ СУДДІВ ДРУГОЇ СУДОВОЇ ПАЛАТИ КАСАЦІЙНОГО ЦИВІЛЬНОГО СУДУ 
 
Згідно з положеннями частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
Частиною першою статті 400 ЦПК України встановлено, що переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.
 
Мотиви, з яких виходить Верховний Суд, та застосовані норми права
 
Повертаючи апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 23 червня 2021 року про примусовий привід боржника з підстав, передбачених пунктом 4 частини п?ятої статті 357 ЦПК України, апеляційний суд зробив висновок про те, що стаття 353 ЦПК України містить вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, на які може бути подано апеляційну скаргу окремо від рішення суду. У цьому переліку відсутня така ухвала як ухвала щодо примусового приводу боржника, а тому ця ухвала не підлягає апеляційному оскарженню. 
 
Верховний Суд не може погодитися з таким висновком апеляційного суду з таких підстав.
 
Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.
 
Частиною першою статті 402 ЦПК України встановлено, що у суді касаційної інстанції скарга розглядається за правилами розгляду справи судом першої інстанції в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи з урахуванням статті 400 цього Кодексу.
 
Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
 
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.> 
 
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог 
і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Згідно з пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру.
 
Європейський суд з прав людини зауважує, що процесуальні норми призначені забезпечити належне відправлення правосуддя та дотримання принципу правової визначеності, а також про те, що сторони повинні мати право очікувати, що ці норми застосовуються. Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (DIYA 97 v. UKRAINE, №19164/04, § 47, ЄСПЛ, від 21 жовтня 2010 року).
 
Згідно пункту 8 частини другої статті 129 Конституції України основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.
 
У пункті 11 частини третьої статті 11 Закону України «Про виконавче провадження» від 21 квітня 1999 року № 606-XIV було закріплено, що державний виконавець у процесі здійснення виконавчого провадження має право, зокрема, викликати фізичних осіб, посадових осіб з приводу виконавчих документів, що знаходяться у виконавчому провадженні, а в разі неявки боржника без поважних причин виносити постанову про його привід через органи Національної поліції. Тобто сторони виконавчого провадження мали право реалізувати своє право на оскарження вирішення питання про привід боржника шляхом оскарженні відповідної постанови державного виконавця.
 
Разом із тим, із прийняттям Закону України «Про виконавче провадження» від 
02 червня 2016 року № 1404-VIII частину першу статті 375 ЦПК України викладено у такій редакції: «1. Розшук боржника або дитини, привід боржника оголошуються за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (перебування) боржника або дитини чи місцезнаходженням їхнього майна, або за місцем проживання (перебування) стягувача.».
 
Таким чином вирішення питання про привід боржника віднесено до компетенції суду. Проте відповідна ухвала за результати розгляду судом питання про привід боржника у переліку ухвал, на які можуть бути подані скарги окремо від рішення суду, до переліку, передбаченого статтею 292 ЦПК України (у редакції, на момент прийняття Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 
2016 року № 1404-VIII), внесена не була.
 
Аналогічні за змістом положення містяться і в чинній редакції ЦПК України.
 
Згідно частини першої статті 438 ЦПК України розшук боржника або дитини, привід боржника оголошуються за місцем виконання рішення або за останнім відомим місцем проживання (перебування) боржника або дитини чи місцезнаходженням їхнього майна, або за місцем проживання (перебування) стягувача.
 
Відповідно до пункту 34 частини першої статті 353 ЦПК України окремо від рішення суду можуть бути оскаржені в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції щодо оголошення розшуку відповідача (боржника) або дитини. Разом із тим, у частині першій статті 353 ЦПК України ухвала суду першої інстанції за результатами розгляду подання державного виконавця про привід боржника відсутня.
 
Європейський суд з прав людини вказав, що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених статтею 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження, а також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду. «Право на суд», одним із аспектів якого є право доступу, не є абсолютним і може підлягати обмеженням; їх накладення дозволене за змістом, особливо щодо умов прийнятності апеляційної скарги. Проте такі обмеження повинні застосовуватись з легітимною метою та повинні зберігати пропорційність між застосованими засобами та поставленого метою (VOLOVIK v. UKRAINE, 15123/03, § 53, 55, ЄСПЛ, від 06 грудня 2007 року).
 
Системний статті 438 ЦПК України та пункту 34 частини першої статті 353 ЦПК України свідчить, що ухвала суду першої інстанції за результатами вирішення питання про привід боржника може бути оскаржена в апеляційному порядку, оскільки особа, яка подає апеляційну скаргу, не може поновити свої права в інший спосіб аніж шляхом оскарження в апеляційному порядку ухвали суду першої інстанції.
 
Подібні висновки містяться постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної Палати Касаційного цивільного суду від 06 березня 2019 року у справі 
№ 756/671/16-ц (провадження № 61-42865сво18).
 
Доводи касаційної скарги дають підстави для висновку, що оскаржена ухвала апеляційного суду постановлена без додержання норм процесуального права. У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу слід задовольнити, оскаржену ухвалу апеляційного суду скасувати і направити справу до апеляційного суду на новий розгляд зі стадії відкриття.
 
Відповідно до частини шостої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судових рішень суду першої та апеляційної інстанцій 
і направлення справи для продовження розгляду є порушення норм матеріального чи процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, що перешкоджають подальшому провадженню у справі.
 
Керуючись статтями 400, 411, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
ПОСТАНОВИВ:
 
Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
 
Ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 20 липня 2021 року скасувати, а справу № 175/2182/21 направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття є остаточною і оскарженню не підлягає.

 

Головуючий	М. Є. Червинська    	
Судді: 	С. Ю. Бурлаков    	
 	А. Ю. Зайцев    	
 	Є. В. Коротенко    	
 	В. М. Коротун