КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 листопада 2021 року                                                                                                      місто Київ
унікальний номер справи: 367/8015/20
номер провадження: 22-ц/824/11050/2021
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах:
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Мережко М.В., Савченка С.І.,
за участю секретаря - Владімірової О.К.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Левченкової Олени Анатоліївни на рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 грудня 2020 року у складі судді Саранюк Л.П., у справі за заявою  ОСОБА_3  про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зацікавлена особа: ОСОБА_4 ,
В С Т А Н О В И В:
У грудні 2020 року  ОСОБА_3 звернулася до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зацікавлена особа: ОСОБА_4 .
Заява мотивована тим, що з 24 жовтня 2009 року ОСОБА_3 перебуває із ОСОБА_4 у шлюбі, який зареєстрований відділом реєстрації актів цивільного стану Ірпінського міського управління юстиції Київської області, актовий запис № 303. Вказувала, що з 2002 року вона разом із ОСОБА_4 спільно проживали без реєстрації шлюбу, постійно проживали разом за однією адресою, вели спільне господарство, разом їздили на відпочинок, сплачували комунальні послуги, мали спільний сімейний бюджет та заощадження грошових коштів. 
Зазначала, що у 2007 році була продана належна їй на праві спільної сумісної власності квартира АДРЕСА_1 , що підтверджується копією договору купівлі-продажу квартири від 22 травня 2007 року, посвідченого приватним нотаріусом Ірпінського міського нотаріального округу Київської області Гринчук А.К. та зареєстрованого в реєстрі за № 1646. Вказувала, що кошти від продажу вказаної квартири вона передала на зберігання ОСОБА_4 , з яким вона на той час спільно проживала без реєстрації шлюбу, з метою в подальшому спрямувати ці кошти на придбання спільного будинку у місті Ірпінь. Вказувала, що з початку спільного проживання із ОСОБА_4 , вони планували купити будинок для проживання сім`ї, разом періодично накопичували грошові заощадження для здійснення такої покупки, при цьому ведення сімейного бюджету та розпорядження сімейними грошовими заощадженнями вона довірила своєму чоловікові. Зазначала, що у листопаді 2020 року їм запропонували придбати будинок, який їм сподобався, однак ОСОБА_4 повідомив про те, що коштів на його придбання не вистачає, оскільки частину спільних заощаджень, які вони разом накопичували для придбання будинку, в тому числі, і кошти отримані від продажу належної заявнику квартири, ОСОБА_4 у 2008 році позичив своєму знайомому ОСОБА_5 .
Вказувала, що 10 лютого 2008 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 було укладено договір позики, за яким ОСОБА_4 передав останньому 39 000 доларів США.                  31 березня 2008 року ОСОБА_5 позичив у ОСОБА_4 250 000 грн., а  у серпні 2008 року - ще 23 000 доларів США та 275 000 грн 00 коп., що підтверджується розписками, які  власноручно написані ОСОБА_5 . 
Зазначала, що згоди на надання такої позики вона не давала та про факт укладення такої угоди не знала. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер, спадщину після його смерті прийняли його діти: ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , яким було відомо про борги спадкодавця. Однак останні після спливу встановленого законом для прийняття спадщини шестимісячного строку борг ОСОБА_4 добровільно повертати відмовились. 
Вказувала, що її чоловік ОСОБА_4 , з метою захисту своїх порушених прав, звертався до Ірпінського міського суду Київської області з позовом до спадкоємців боржника про стягнення боргу за договором позики. Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 серпня 2018 року позовні вимоги ОСОБА_4 до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 було задоволено та стягнуто з останніх на його користь                   2 007 420 грн 00 коп. Однак, постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 серпня 2018 року скасовано та постановлено нове, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено.
Зазначала, що через вказані вище обставин між нею та її чоловіком ОСОБА_4 виник спір щодо поділу майна подружжя, який вони намагаються вирішити в позасудовому порядку. Крім того, зазначала, що вона має намір звернутися до суду із позовом до                  ОСОБА_4 та спадкоємців боржника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 і ОСОБА_1 з метою оскарження договору позики, укладеного без її відома та згоди, оскільки вказана угода не відноситься до дрібних побутових правочинів, а кошти, які були передані за вищевказаним договором позики були надані ОСОБА_4 із спільних сімейних заощаджень, в тому числі і кошти, отримані нею від продажу належної їй квартири. 
Тому у заявника виникла необхідність у встановленні факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу із ОСОБА_4 у період з 2002 року по 24 жовтня 2009 року, що має юридичне значення, оскільки надає право на отримання грошових коштів, які спільно заощаджувались сторонами, як подружжям в період спільного проживання до офіційної державної реєстрації шлюбу.
З урахуванням наведеного, ОСОБА_3 просила встановити факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між нею ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - « ОСОБА_3 ») та ОСОБА_4 в період з 2002 року по 24 жовтня 2009 року.
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 15 грудня 2020 року заяву ОСОБА_3 задоволено.
Встановлено факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 (дошлюбне прізвище - « ОСОБА_3 ») та ОСОБА_4 в період з 2002 року по 24 жовтня 2009 року.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, адвокат Левченкова О.А., діючи в інтересах ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які не брали участі у справі, однак вважають, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про їх права та обов`язки,подала апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким закрити провадження у справі, посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, та порушення судом норм матеріального та процесуального права. 
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не врахував, що оскаржуване рішення стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , оскільки 01 лютого 2021 року ОСОБА_3 подала до Ірпінського міського суду Київської області позов про визнання договору позики недійсним та стягнення коштів, який обґрунтований тим, що 15 грудня 2020 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області встановлений факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з 2002 року по 24 жовтня 2009 року. Зазначено, що ОСОБА_4 без відома ОСОБА_3 передав ОСОБА_5 значну суму грошових коштів із спільних коштів подружжя та між ними виник спір щодо поділу майна подружжя, який вирішується в позасудовому порядку. В прохальній частині позову ОСОБА_3 просила стягнути з ОСОБА_7 та ОСОБА_2 кошти, які вона вважала спільними  коштами подружжя. Тобто, позов ОСОБА_3 до ОСОБА_1 та ОСОБА_2 про визнання договору позики недійсним та стягнення коштів, обґрунтований преюдиційним судовим рішенням, яке стосується прав та обов`язків скаржників. Однак підставу позову скаржники оспорити не зможуть, оскільки вона встановлена судовим рішенням. З огляду на викладене, ОСОБА_1 та ОСОБА_2 вважають, що оскаржуваним рішенням суду вирішено питання про їх права та обов`язки, а тому вони мають право на його оскарження в апеляційному порядку.
Також адвокат Левченкова О.А. вказує, що суд першої інстанції не проаналізував та не взяв до уваги те що, із заяви ОСОБА_3 про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а тому у суду не було підстав для задоволення заяви про встановлення факту. Зазначає, що звертаючись до суду із заявою про встановлення факту проживання однією сім`єю, ОСОБА_3 посилалася на те, що між нею та її чоловіком    ОСОБА_4 виник спір щодо поділу майна подружжя. Крім того, судом першої інстанції встановлено, що заявник має намір звернутися до суду із позовом до ОСОБА_4 та спадкоємців боржника - ОСОБА_7 та ОСОБА_2 з метою оскарження договору позики, укладеного без відома та згоди заявника, оскільки вказана угода не відноситься до дрібних побутових правочинів, кошти, які були передані за вищевказаним договором позики були надані чоловіком заявника із спільних сімейних заощаджень, в тому числі і кошти, отримані заявником від продажу належної їй квартири. Разом з тим, судом першої інстанції не взято до уваги, що, окрім заявника, є особи, заінтересовані у вирішенні цієї справи, та не перевірив, чи вплине встановлений факт на майнові права та обов`язки цих осіб. Зазначала, що становлення зазначеного факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 в період з 2002 року по 24 жовтня 2009 року впливатиме також на права й обов`язки інших осіб, і такий спір може вирішуватися лише в порядку позовного провадження.
Учасники справи не скористались своїм правом на подання до суду відзиву на апеляційну скаргу, своїх заперечень щодо змісту і вимог апеляційної скарги до апеляційного суду не направили. 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.376 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. 
Згідно з вимогами ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Вказаним вимогам закону рішення суду першої інстанції не відповідає.
Задовольняючи заяву ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, суд першої інстанції виходив із того, що з урахуванням наявних у справі доказів та приймаючи до уваги позицію зацікавленої особи: ОСОБА_4 , який не заперечував проти задоволення заяви, наявні правові підстави для встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у період з 2002 року по 24 жовтня 2009 року.
Однак з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав. 
Відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України обставини, якою передбачено, що встановлені судовим рішенням у цивільній, господарській або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді інших справ, у яких беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Як вбачається із матеріалів справи, у листопаді 2015 року ОСОБА_4 звернувся до суду із позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики. Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 10 лютого 2008 року між ним та                  ОСОБА_5 укладено договір позики, за яким він передав останньому 62 000 доларів  США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 1 482 420 грн 00 коп., а також 525 000 грн 00 коп. Доказом отримання грошових коштів є власноруч написані ОСОБА_5 розписки, в яких він зобов`язувався повернути борг на першу вимогу кредитора. ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_5 помер. Спадщину після його смерті в рівних частках прийняли ОСОБА_2 , ОСОБА_1 , яким було відомо про борги спадкодавця. 10 грудня 2012 року позивач направив відповідачам вимогу про повернення боргу, однак борг повернено не було. 
Рішенням Ірпінського міського суду Київської області від 27 серпня 2018 року позов ОСОБА_4 задоволено. Стягнуто із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 в рівних частках на користь ОСОБА_4 суму боргу за договором позики у розмірі                                 2 007 420 грн 00 коп. та судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 6 090 грн 00 коп. (а.с.18-21).
Постановою Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено. Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 27 серпня 2018 року скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким у задоволенні позову ОСОБА_4 відмовлено (а.с.21-24).
Згідно з даними Єдиного державного реєстру судових рішень, постановою Верховного Суду від 12 жовтня 2020 року касаційну скаргу представника ОСОБА_4 - ОСОБА_8 залишено без задоволення. Постанову Київського апеляційного суду від 07 лютого 2019 року залишено без змін.
Вказаними судовими рішеннями, які набрали законної сили встановлено, що написаними ОСОБА_5 розписками від 10 лютого 2008 року та від 31 серпня 2008 року підтверджено укладення договорів позики і факт передачі ОСОБА_4 . ОСОБА_5 грошових коштів у загальній сумі 2 007 420 грн 00 коп. ІНФОРМАЦІЯ_1                        ОСОБА_5 помер. Про смерть боржника ОСОБА_5 позивачу стало відомо у травні 2012 року. 10 грудня 2012 року ОСОБА_4 підготував та направив ОСОБА_2 та ОСОБА_1 письмову вимогу повернути борг, оскільки вони прийняли спадщину після смерті ОСОБА_5 , що підтверджується наявною в матеріалах справи копією письмового звернення позивача з пропозицією до відповідачів повернути борг спадкодавця. ОСОБА_4 та його представник надали квитанцію про направлення звернення відповідачам. ОСОБА_4 пояснив, що до цього часу вимоги спадкоємцям він не направляв, оскільки був з ними в дружніх відносинах та сподівався на те, що вони самі добровільно повернуть борги батька.
Судами установлено, що про смерть ОСОБА_5 , який видав ОСОБА_4 розписки про отримання грошових коштів, останньому стало відомо у травні 2012 року. Натомість з письмовими вимогами до спадкоємців ОСОБА_2 та ОСОБА_1 про повернення боргу їх батька він звернувся лише у грудні 2012 року. Таким чином, апеляційний суд, з яким погодився Верховний Суд, дійшов висновку про необхідність відмови у позові з підстав непред`явлення ОСОБА_4 вимоги до відповідачів у строки, встановлені ч.2 ст.1281 ЦК України. Встановлено, що ОСОБА_4 втрачено право вимоги до ОСОБА_2 та ОСОБА_1 як спадкоємців померлого ОСОБА_5 . 
Тому вказані обставини не підлягають доказуванню відповідно до ч.4 ст.81 ЦПК України.
Відповідно до ч.1 ст.355 ЦК України майно, що є у власності двох або більше осіб (співвласників), належить їм на праві спільної власності (спільне майно).
У ст.60 СК України закріплено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя. Таке ж положення містить і стаття 368 ЦК України.
За вимогами ч.ч.1, 2 ст.369 ЦК України співвласники майна, що є у спільній сумісній власності, володіють і користуються ним спільно, якщо інше не встановлено домовленістю між ними. Розпоряджання майном, що є у спільній сумісній власності, здійснюється за згодою всіх співвласників, якщо інше не встановлено законом. Згода співвласників на вчинення правочину щодо розпорядження спільним майном, який підлягає нотаріальному посвідченню та (або) державній реєстрації, має бути висловлена письмово і нотаріально посвідчена.
За змістом ст.74 СК України на майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності жінки та чоловіка, які не перебувають у шлюбі між собою або в будь-якому іншому шлюбі, поширюються положення глави 8 цього Кодексу (право спільної сумісної власності подружжя).
Згідно з ч.ч.1,2 ст. 65 СК України дружина, чоловік розпоряджаються майном, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, за взаємною згодою. При укладенні договорів одним із подружжя вважається, що він діє за згодою другого з подружжя. Дружина, чоловік має право на звернення до суду з позовом про визнання договору недійсним як такого, що укладений другим із подружжя без її, його згоди, якщо цей договір виходить за межі дрібного побутового.
За змістом ст.31 ЦК України правочин вважається дрібним побутовим, якщо він задовольняє побутові потреби особи, відповідає її фізичному, духовному чи соціальному розвитку та стосується предмета, який має невисоку вартість.
Відповідно до ч.4 ст.369 ЦК України правочин щодо розпорядження спільним майном, вчинений одним із співвласників, може бути визнаний судом недійсним за позовом іншого співвласника у разі відсутності у співвласника, який вчинив правочин, необхідних повноважень.
Як вбачається із доданої до апеляційної скарги представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Левченкової О.А. копії позовної заяви, 01 лютого 2021 року ОСОБА_3 звернулась до Ірпінського міського суду Київської області із позовом до ОСОБА_4 , ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , у якому просила: визнати недійсним договір позики на суму 62 000 доларів США та 525 000 грн 00 коп., укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 ; у порядку застосування наслідків недійсності правочину стягнути солідарно з ОСОБА_1 та ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 62 000 доларів США, що згідно курсу Національного банку України станом на день подачі позову становить 1 747 959 грн 80 коп. та 525 000 грн 00 коп., а всього - 2 272 959 грн 80 коп. (а.с.60-65). 
Позов ОСОБА_3 обґрунтований тим, що 15 грудня 2020 року рішенням Ірпінського міського суду Київської області встановлений факт проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу між нею та ОСОБА_4 у період з 2002 року по 24 жовтня 2009 року. Зазначала, що ОСОБА_4 передав ОСОБА_5 вказану вище суму грошових коштів із спільних коштів подружжя без її відома та згоди.  
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 14 травня 2021 року відкрито провадження за вказаним вище позовом ОСОБА_3 (а.с.58-59).
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 грудня 2020 року стосується прав та обов`язків ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , які не брали участі у справі.
Обґрунтовуючи вимоги заяви про встановлення фактупроживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу у період з 2002 року по 24 жовтня 2009 року, ОСОБА_3 вказувала, що встановлення цього факту їй необхідно, оскільки між нею та її чоловіком ОСОБА_4 виник спір щодо поділу майна подружжя. Крім того, заявник вказувала, що вона має намір звернутися до суду із позовом до ОСОБА_4 та спадкоємців боржника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 і ОСОБА_1 про визнання недійсним договору позики від 10 лютого 2008 року, укладеного між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 оскільки цей договір укладено без її відома та згоди, так як вказана угода не відноситься до дрібних побутових правочинів, а грошові кошти, які були передані за вищевказаним договором позики, були надані ОСОБА_4 із їх спільних сімейних заощаджень. 
Тобто, наведені у заяві про встановлення фактупроживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу обставини свідчать про наявність спору про право між ОСОБА_3 та її чоловіком ОСОБА_4 та спадкоємцями боржника ОСОБА_5 - ОСОБА_2 і ОСОБА_1 .
Згідно з ч.1 ст.293 ЦПК України окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Відповідно до ч.6 ст.294 ЦПК України, якщо під час розгляду справи у порядку окремого провадження виникає спір про право, який вирішується в порядку позовного провадження, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює заінтересованим особам, що вони мають право подати позов на загальних підставах.
Суддя відмовляє у відкритті провадження у справі, якщо із заяви про встановлення факту, що має юридичне значення, вбачається спір про право, а якщо спір про право буде виявлений під час розгляду справи, - залишає заяву без розгляду (ч.4 ст.315 ЦПК України).
Таким чином, визначальною обставиною під час розгляду заяви про встановлення певних фактів у порядку окремого провадження є те, що встановлення такого факту не пов`язане з наступним вирішенням спору про право цивільне.
Під спором про право необхідно розуміти певний стан суб`єктивного права; спір є суть суперечності, конфлікт, протиборство сторін, спір поділяється на матеріальний і процесуальний. Таким чином, виключається під час розгляду справ у порядку окремого провадження існування спору про право, який пов`язаний з порушенням, оспорюванням або невизнанням, а також недоведенням наявності суб`єктивного права за умов, що є певні особи, які перешкоджають у реалізації такого права.
У порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема, якщо згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав осіб; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Відповідно до вимог ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 червня 2019 року у справі № 632/580/17 (провадження № 61-51сво18) зроблено висновок, що  юридичними фактами є певні факти реальної дійсності, з якими нормою права пов`язується настання правових наслідків, зокрема виникнення, зміна або припинення цивільних прав та обов`язків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі                          № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зазначено, що у порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов. А саме, якщо: згідно з законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Таким чином, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них мають залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів.
Подібні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 19 червня 2019 року у справі № 752/20365/16-ц, від 05 грудня 2019 року у справі № 750/9847/18, від 03 лютого 2021 року у справі № 644/9753/19, від 16 червня 2021 року у справі № 643/6447/19/19, від 08 вересня 2021 року у справі № 641/5187/20.
Однак суд першої інстанції на вказані вище вимоги закону, правові висновки Верховного Суду  та обставини справи, належної уваги не звернув, внаслідок чого  помилково розглянув вказану справу у порядку окремого провадження. 
Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.
Оскільки у даній справі наявний спір про право, який повинен вирішуватись в порядку позовного провадження, то рішення Ірпінського міського суду Київської області від                            15 грудня 2020 року підлягає скасуванню, а заява  ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу- залишенню без розгляду на підставі       ч.4 ст.315, п.4 ч.1 ст.374 ЦПК України. 
Тому апеляційну скаргу адвоката Левченкової О.А. слід задовольнити частково.
При цьому, колегія суддів вважає за необхідне роз`яснити ОСОБА_3 її право на звернення до суду на загальних підставах - у порядку позовного провадження.
Відповідно до ч.13 ст.141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
За подання даної апеляційної скарги ОСОБА_1 та ОСОБА_2 кожний сплати судовий збір у розмірі по 681 грн 00 коп. (а.с.40, 41).
Разом з тим, належний до сплати за подання даної апеляційної скарги розмір судового збору становив 630 грн 60 коп. 
Оскільки апеляційний суд частково задовольняє апеляційну скаргу представника скаржників, скасовує рішення суду першої інстанції та заяву  ОСОБА_3 залишає без розгляду, то належний до сплати скаржниками розмір судового збору за подання апеляційної скарги підлягає стягненню із  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та      ОСОБА_2  у розмірі по 315 грн 30 коп., кожному. 
Керуючись ст.ст. 374, 377, 381, 382, 383, 384 ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах,  
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - адвоката Левченкової Олени Анатоліївни задовольнити частково.
Рішення Ірпінського міського суду Київської області від 15 грудня 2020 року скасувати.
Заяву  ОСОБА_3 про встановлення факту проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу, зацікавлена особа: ОСОБА_4 - залишити без розгляду. 
Стягнути з  ОСОБА_3 на користь ОСОБА_1 та ОСОБА_2 судовий збір у розмірі по 315 грн 30 коп., кожному
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
 
Головуючий 
 
Судді: