ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 546/104/18  Номер провадження 22-ц/814/2309/21	Головуючий у 1-й інстанції Романенко О. О.  Доповідач ап. інст. Карпушин Г. Л.	

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 жовтня 2021 року 	м. Полтава	

Полтавський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого (судді-доповідача): Карпушина Г.Л., суддів: Гальонкіна С.А., Хіль Л.М., при секретарі судового засідання: Бродській В.О., -
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду цивільну справу за апеляційною скаргою акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» на рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 серпня 2021 року (ухвалене суддею Романенко О.О., повний текст рішення складено суддею 09 серпня 2021 року) у справі за позовом акціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором, -

В С Т А Н О В И В :
У лютому 2018 року АТ КБ «Приватбанк» звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.
В обґрунтування позовних вимог зазначив, що відповідно до укладеного договору №б/н від 07.05.2007 ОСОБА_1 отримала кредит у вигляді встановленого кредитного ліміту на платіжну картку зі сплатою відсотків за користування кредитом у розмірі 36,00% на рік на суму залишку заборгованості за кредитом. Щодо зміни кредитного ліміту банк керується п.3.2, п.3.3. Умов та Правил надання банківських послуг. Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами та Правилами надання банківських послуг, Правилами користування платіжною карткою та і Тарифами банку, які викладені на банківському сайті www.privatbank.ua/terms/pages/70/ складає договір про надання банківських послуг. Відповідач взяті на себе зобов?язання за кредитним договором належним чином не виконувала, внаслідок чого станом на 31.12.2017 утворилася заборгованість у розмірі 117 000,00 грн, яка складається із: 7 994,50 грн – заборгованості за тілом кредиту; 109 005,50 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом. 
Посилаючись на викладене, АТ КБ «ПриватБанк» прохав суд стягнути з ОСОБА_1 заборгованість за кредитним договором № б/н від 07.05.2007 у розмірі 117 000,00 грн, а також понесені судові витрати в розмірі 1 762,00 грн. 
Заочним рішенням від 08.05.2018 позов АТ КБ «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитом - задоволено. 
Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ПАТ КБ «Приватбанк» заборгованість за кредитним договором б/н від 07.05.2007 станом на 31.12.2017  у загальному розмірі 117000,00 грн, у тому числі: заборгованість за основною сумою кредиту – 7994,50 грн, заборгованість за процентами за користування кредитом – 109 005,50 грн. Вирішено питання розподілу судових витрат.
26.02.2021 ОСОБА_1 звернулась до суду із заявою про перегляд заочного рішення.
Ухвалою Решетилівського районного суду Полтавської області від 12.03.2021 заяву ОСОБА_1 про перегляд заочного рішення - задоволено. Заочне рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 08.05.2018 у цивільній справі № 546/104/18 за позовом Публічного акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - скасовано. Справу призначено до розгляду в порядку загального позовного провадження зі стадії підготовчого судового засідання.
09.06.2021 ухвалою суду закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до розгляду по суті.
Рішенням Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 серпня 2021 року у задоволенні позову Акціонерного товариства Комерційний банк «Приватбанк» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором – відмовлено, у зв`язку зі спливом строку позовної давності. Судові витрати, понесені позивачем у справі, покладено на позивача – Акціонерне товариство Комерційний банк «Приватбанк».
З вказаним рішенням суду не погодився АТ КБ«Приватбанк» та подав на нього апеляційну скаргу, в якій прохає скасувати рішення Решетилівського районного суду Полтавської області від 09 серпня 2021 року та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. Апелянт вважає, що рішення суду першої інстанції є незаконним, необгрунтованим, та таким, що прийняте з порушенням норм матеріального та процесуального права. Посилається на те, що судом неповністю з?ясовані обставини справи, а висновки суду не відповідають дійсним обставинам справи.
Зокрема вказує, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо відсутності підстав вважати, що сторони обумовили у письмовому вигляді ціну договору, яка встановлена у формі сплати процентів за користування кредитними коштами, а також пропуску строку позовної давності щодо вимог за тілом кредиту. Вказує, що при укладенні Кредитного договору між сторонами були досягнуті усі істотні умови договору. Крім того, при укладенні договору відсоткова ставка була визначена на рівні 3% на місяць (або 36% на рік). Отже, встановивши, що банк надав відповідачу кредит, а відповідач його не повернув, місцевий суд не мав жодних підстав відмовляти у стягненні відсотків по кредиту. Крім того, зазначив, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку щодо пропуску позивачем строку позовної давності, оскільки у вказаній справі перебіг позовної давності щодо провернення кредиту у повному обсязі починається зі спливом останнього дня місяця картки (ст. 261 ЦК України), тобто з 31 серпня 2016 року, а не після несплати чергового платежу. Отже, банком подано позовну заяву до суду у 2018 році, в межах строку позовної давності. Однак, суд першої інстанції вирішив спір без врахування правових висновків, висловлених Верховних Судом, які мають юридичне значення по даній справі та фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики.
Від відповідача ОСОБА_1 надійшов відзив на апеляційну скарогу, в якому остання спростовуючи доводи, які викладені в апеляційній скарзі, та підтримуючи рішення суду першої інстанції прохала апеляційну скаргу АТ КБ «Приватбанк» відхилити, а рішння суду першої інстанції залишити без змін.
Судове засідання проводилось в порядку письмового провадження за відсутності сторін по справі, з дотриманням принципу гласності судового процесу та забезпеченням сторонам права на своєчасне та повне отримання інформації про хід та результати розгляду справи.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів, приходить до висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.
У відповідності з ч.1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі. 
Згідно вимог ст. 367 ЦПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Відповідно до ч.1 ст.368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими цією главою.
Відповідно п.1 ч.1 ст. 374 ЦПК України, суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно ч.1 ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та встановлено судом, що 07.05.2007 між ЗАТ КБ «Приватбанк», правонаступником якого є ПАТ «КБ «Приватбанк», правонаступником якого, у свою чергу, є АТ КБ «ПриватБанк» та ОСОБА_1 укладено договір № б/н про надання банківських послуг шляхом підписання відповідачем заяви позичальника №PLXRRX06440063, згідно якої відповідачу надано кредитну карту «Універсальна» (а.с.14). 
Своїм підписом у заяві відповідач підтвердила, що підписана нею заява разом з Умовами надання споживчого кредиту фізичним особам («Розстрочка») (Стандарт), Тарифами складає кредитно-заставний договір. 
За умовами заяви позичальника №PLXRRX06440063 від 07.05.2007, відповідачу надано строковий кредит за споживчим кредитом «Розстрочка (Стандарт)» у розмірі 3480,00 грн на строк з 07.05.2007 по 07.05.2009 зі сплатою відсотків у розмірі 1,0 % на місяць на суму залишку заборгованості за кредитом, шляхом погашення заборгованості щомісячними платежами у період з 15 по 20 число кожного місяця у розмірі 247,61 грн.
Заявою позичальника №PLXRRX06440063 від 07.05.2007 визначено, що позичальник доручає банку без додаткового узгодження перерахувати кредитні кошти в день надання кредиту у сумі 2900,00 грн на поточний рахунок № НОМЕР_1 , а кошти у сумі 580,00 грн - на поточний рахунок НОМЕР_2 із призначенням платежу – «Сплата єдиноразової винагороди за надання фінансового інструменту за кредитним договором №PLXRRX06440063 від 07.05.2007».
За умовами кредитного договору №PLXRRX06440063 від 07.05.2007 банк відкрив позичальнику рахунок № НОМЕР_3 .
Із заяви позичальника вбачається, що під час укладення строкового договору споживчого кредиту «Розстрочка (Стандарт)» на суму 3480 строком до 07.05.2009, відповідачкою також отримано кредитну карту «Універсальна» № НОМЕР_4 із нульовим кредитним лімітом, на яку в подальшому встановлювався кредитний ліміт, коштами з якої користувалася відповідачка. 
Таким чином, окрім укладення строкового договору «Розстрочка (Стандарт)», відповідачем також було укладено окремий кредитний договір шляхом підписання заяви про надання банківських послуг, а саме відкриття карткового кредитного рахунку за умовами обслуговування кредитної картки «Універсальна».
Саме щодо невиконання умов договору щодо відкриття та обслуговування карткового кредитного рахунку за умовами кредитної картки «Універсальна», позивачем пред`явлено до суду позовні вимоги, які є предметом розгляду.
З матеріалів справи вбачається, що на підставі заяви позичальника відповідачу видано чотири кредитні картки: НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 , строк дії останньої з яких закінчився у серпні 2016 (а.с.138).
За заявою позичальника обумовлено розмір відсотків, порядок та строки їх погашення виключно за надання строкового споживчого кредиту «Розстрочка (Стандарт)» за період з 07.05.2007 по 07.05.2009.
Що стосується умов кредитування за окремо відкритою кредитною лінією Кредитка «Універсальна» (картковий кредитний рахунок), за якою відповідачці видано кредитну карту, яка в подальшому неодноразово перевипускалася та перебувала у використання боржника, то заява позичальника не містить визначених умов щодо графіку погашення отриманих кредитних коштів, встановлення процентної ставки за користування кредитними коштами згідно кредитних карток, порядку та строків їх сплати, а також кінцевого строку дії даного договору.
Банк, пред`являючи вимоги про погашення кредиту, просив у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його повної вартості, зокрема заборгованість за відсотками.
Згідно наданого банком розрахунку вбачається, що заборгованість ОСОБА_1 за вказаним кредитним договором станом на 31.12.2017 становить 117 000,00 грн та складається із наступного: 7 994,50 грн – заборгованості за тілом кредиту; 109 005,50 грн – заборгованість за відсотками за користування кредитом (а.с.6-12). 
Відмовляючи АТ КБ «Приватбанк» у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що позовні вимоги банку в частині стягнення заборгованості за тілом кредиту в розмірі 7 994,50 грн є обґрунтованими, однак зважаючи на те, що останній платіж на погашння заборгованості ОСОБА_1 було самостійно здійснено 26.05.2014, тому право звернення до суду за захистом своїх порушених прав у позивача розпочиналося з 27.06.2014 та тривав по 26.06.2017. Проте, із вказаним позовом до суду, позивач звернувся лише 04.02.2018 року, тобто з пропуском строку позовної давності, що є підставою для застосування ч.4 ст. 267 ЦК України.
Розглядаючи спір, судова колегія вважає, що суд першої інстанції повно і всебічно дослідив і оцінив обставини по справі, надані сторонами докази, правильно визначив юридичну природу спірних правовідносин.
Відповідно до частини першої статті 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірі та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти.
Згідно зі статтями 526, 530, 610, частиною першою статті 612 ЦК України зобов`язання повинні виконуватись належним чином у встановлений термін відповідно до умов договору та вимог чинного законодавства. Порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Відповідно до статті 256 ЦК України позовна давність це строк, у межах якого особа може звернутися до суду з вимогою про захист свого цивільного права або інтересу.
Сплив позовної давності, про застосування якої заявлено стороною у спорі, є підставою для відмови у позові (частина четверта статті 267 ЦК України).
Статтею 253 ЦК України визначено, що перебіг строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.
При цьому початок перебігу позовної давності пов`язується не стільки зі строком дії (припинення дії) договору, як з певними подіями (фактами), які свідчать про порушення прав особи (стаття 261 ЦК України).
Відповідно до частини першої статті 261 ЦК України перебіг позовної давності починається від дня, коли особа довідалася або могла довідатися про порушення свого права або про особу, яка його порушила.
За змістом цієї норми початок перебігу позовної давності збігається з моментом виникнення у зацікавленої сторони права на позов, тобто, можливості реалізувати своє право в примусовому порядку через суд.
Разом з тим, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12 зроблено правовий висновок про те, що перебіг позовної давності стосовно кожного щомісячного платежу починається після невиконання чи неналежного виконання (зокрема, прострочення виконання) відповідачем обов`язку з внесення чергового платежу й обчислюється окремо щодо кожного простроченого платежу (пункт 59 постанови).
Безпідставним є посилання у позовній заяві на те, що «Умовами та правилами надання банківських послуг», «Правилами користування платіжною карткою», затвердженими наказом № СП-2010-256 від 06 березня 2010 року та «Тарифами Банку» було встановлено порядок повернення коштів черговими платежами та те, що кінцевий термін повернення коштів відповідає строку дії картки, оскільки судом першої інстанції не було встановлено, що вони були підписані  ОСОБА_2 , відповідно вони не є частиною кредитного договору PLXRRX06440063 від 07.05.2007, укладеного між банком та ОСОБА_2 .
Вказане відповідає правовим висновкам, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 342/180/17.
Заява позичальника від 07.05.2007 в частині умов кредитування за окремо відкритою кредитною лінією Кредитка «Універсальна» не містить встановленого графіку погашення кредиту за кредитними картками. Окрім того, вказана заява не містить відомостей про те, що строк дії договору відповідає строку дії кредитної картки.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 останній платіж на погашення заборгованості було самостійно здійснено 26.05.2014 (а.с.125). Зазначені обставини також визнаються відповідачем (а.с.85, 160).
Із наданого Банком розрахунку заборгованості вбачається, що платежі від 30.08.2014, 20.01.2015, 09.02.2015, 06.03.2015, 07.04.2015, 07.05.2015, 08.06.2015 є автоматичним погашенням простроченої заборгованості з карти, що підтверджується відповідними записами у виписці з рахунку відповідачки (а.с.129).
Однак, автоматичне списання коштів з картки не є конклюдентними діями, які свідчили б про визнання позивачкою наявності заборгованості за кредитним договором, тому зазначені платежі не розцінюються судом такими, що переривають строк позовної давності.
За таких обставин, суд першої інстанції вірно визначився з моментом перебігу позовної давності за вказаним кредитним договором з моменту коли банк міг та повинен був дізнатись про порушення свого права на повернення кредиту, та вірно визначив, що перебіг позовної давності почався з моменту останнього платежу по кредиту, а саме: 26.05.2014.

Встановивши, що останній самостійний платіж на погашення кредитної заборгованості ОСОБА_2 внесла 26.05.2014 року, при цьому, 30.08.2014, 20.01.2015, 09.02.2015, 06.03.2015, 07.04.2015, 07.05.2015, 08.06.2015позивачем було проведено списання відсотків за прострочений кредит, а з позовом банк звернувся до суду 04 лютого 2018 року (направивши позовну заяву засобами поштового зв?язку, яка отримана судом 06.02.2018 року), суд дійшов правильного висновку про пропуск АТ КБ «ПриватБанк» позовної давності, про застосування якої заявлено відповідачем у справі.
Тобто станом на 27.06.2017 загальний строк позовної давності сплинув, що є підставою для застосування ч. 4 ст. 267 ЦК України.
Такий правовий висновок щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах викладений у постановах Верховного Суду від 05 вересня 2019 року у справі № 697/1307/17-ц, від 21 вересня 2020 року у справі № 314/5082/17, від 15 січня 2021 року у справі № 494/366/19.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Посилання у апеляційній скарзі на правову позицію Верховного Суду України, висловлену у постанові від 19 березня 2014 року № 6-14цс14, про те, що перебіг позовної давності щодо місячних платежів починається після несплати чергового платежу, а щодо повернення кредиту в повному обсязі зі спливом останнього дня місяця дії картки, а не закінченням строку дії договору, безпідставні, оскільки стосуються інших фактичних обставин.
Зокрема, у вказаній справі, судами було встановлено, що сторонами було погоджено правила користування платіжною карткою, відповідно до яких граничний строк дії картки (місяць і рік) указано на ній і вона дійсна до останнього календарного дня такого місяця, строк погашення процентів за кредитом визначено щомісячними платежами, а строк погашення кредиту в повному обсязі визначено останнім днем місяця вказаного на картці (поле MONTH).
У даній справі між сторонами кредитного договору не було погоджено графік погашення чергових платежів та те, що кінцевий строк погашення відповідає строку дії картки.
Таким чином, доводи апеляційної скарги про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права є необґрунтованими. Доводи, наведені в апеляційній скарзі, фактично зводяться до переоцінки доказів та незгоди з висновками суду з їх оцінкою.

З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що з`ясувавши в достатньо повному об`ємі права та обов`язки сторін, обставини справи, перевіривши доводи та давши їм правову оцінку, суд першої інстанції ухвалив рішення, що відповідає вимогам закону. Висновки суду достатньо обґрунтовані і підтверджені наявними в матеріалах справи письмовими доказами.
Відповідно до вимог ст.89 ЦПК України оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів діючим законодавством не передбачена.   
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. 

Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень.
Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року). 
Тому, вирішуючи даний спір, суд першої інстанції в достатньо повному обсязі встановив права і обов`язки сторін, обставини по справі, перевірив доводи і дав їм належну правову оцінку, ухвалив рішення, яке відповідає вимогам закону. Висновки суду обґрунтовані і підтверджені письмовими матеріалами справи та поясненнями учасників процесу.
За таких обставин, судова колегія вважає, що доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального чи процесуального права, які призвели або могли призвести до неправильного вирішення справи, а тому задоволенню вони не підлягають.

Відповідно до статті 141 ЦПК України, а також згідно із пунктом 35 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України «Про застосування судами законодавства про судові витрати у цивільних справах» № 10 від 17 жовтня 2014 року із змінами зазначено, що вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати положення статті 141 ЦПК України та керуватися тим, що судовий збір та інші судові витрати, пов`язані з розглядом справи покладаються на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, підстав для перерозподілу судових витрат за перегляд справи у апеляційному порядку не вбачається.

Керуючись ст.ст. 367, 374, 375, 382-384 ЦПК України, Полтавський апеляційний суд,-

П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргуакціонерного товариства комерційний банк «Приватбанк» – залишити без задоволення.
РішенняРешетилівського районного суду Полтавської області від 09 серпня 2021 року – залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом 30 днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено 20 жовтня 2021 року.

Головуючий суддя : __________________ Г.Л. Карпушин

Судді: _______________ С.А. Гальонкін _______________ Л.М. Хіль